välkommen till ett befriat europa

Bå sommaren 1943 stod det klart för alla utom de mest inbitna nazisterna att Tyskland skulle förlora andra världskriget. Men det skulle ta ytterligare två år av brutala strider innan Tyskland och dess mindre än effektiva italienska allierade slutligen tvingades på knä.
Från Normandies stränder till det fascistiska Italiens spillror av gator och slagfälten på östfronten kommer vi att utforska hur de allierade långsamt kämpade sig fram genom det ockuperade Europa till Tredje rikets hjärtland och dyka in i Hitlers och Mussolinis mörka sinnen när de konfronterades med verkligheten av sina förestående nederlag.
Varför bestämde sig så många tyskar för att fortsätta kampen när allt hopp var ute? Hur samordnade de västallierade och Sovjetunionen sina slutliga angrepp på Tyskland? Och varför innebar inte VE-dagen slutet på blodsutgjutelsen på en splittrad kontinent?
Ta reda på svaren på dessa fascinerande frågor och många fler när vi undersöker arvet från kriget i Europa med hjälp av militära experter, ansedda författare och insikterna från en före detta amerikansk överstelöjtnant.

Getty Bilder

victorY

i

europa

INNEHÅLL

06	kampen om frankrike
D-dagen gav de allierade fotfäste, men kampanjen för att befria Frankrike skulle bli utmattande

12	belägringen av bastogne Ställda inför en brutal anstormning grävde tusentals modiga amerikanska trupper ner sig för att försvara en drabbad stad

22	den röda vågen kommer Oförmögen att hålla tillbaka Stalins arméersommaren 1944 var Wehrmacht på flykt

24	befrielse av dödslägren När Hitlers imperium började falla samman avslöjades till slut den verkligt fasansfulla karaktären hos hans regim

26	operation plundring Hur mod och minutiös planering gjorde det möjligt för de allierade att bryta igenom Tysklands västra flank

34	försvaret av rhen När Röda armén närmade sigvände sig Nazityskland till gamla män och pojkar för att hålla linjen

40	operation ilska
De allierade var desperata att lägga Market Garden bakom sig och bestämde sig för att erövra Arnhem

44	mussolinis undergång Upptäck hur Italiens diktator föll från den totala maktens svindlande höjder

48	tredje rikets dödsryckningar peter Caddick-Adams undersöker hur och varför tyskarna kämpade vidare när allt hopp var ute

58	hitlers sista dagar Ta reda på hur Führer tillbringade sina sista dagar under sin förstörda huvudstad

68	slutspel: rikets fall Omringade av en hämndlysten Röda armé förberedde sig Berlins försvarare på att göra sitt sista motstånd

74	upproret i prag Hur den tjeckiska motståndsrörelsens modiga insatser bidrog till att till slut göra slut på nazisternas styre

48

84

58

22

Innehåll

68

12

118

78	kapplöpningen om danmark att rädda Danmark från att falla i händerna på Stalins trupper innebar en kamp mot klockan för de västallierade

82	två segrar, två kapitulationer? Sovjet insisterade på att Tysklands första kapitulation inte skulle räknas och krävde därför en andra

84	seger i europa för att fira 80-årsjubileet av VE-dagen talar vi med några historiker om dess arv

96	demobilisering av wehrmacht Ta reda på vad som hände med miljontals tyska soldater efter nationens förkrossande nederlag

78

100	nedmontering av luftwaffe För de allierade utgjorde det tyska flygvapnet både en fara och en möjlighet

102	att dela tyskland
Att styra Tyskland efter kriget visade sig vara en delikat balansgång för segrarmakterna

106	att översätta ondska Paul Hooley MBE förklarar den märkliga roll som den bästa tolken hade vid Nürnbergrättegångarna

110	återuppbyggnad av europa Kriget må ha varit över, men kampen för att återuppbygga Europa innebar många nya utmaningar

118	illusionen av fred Från Aten till Asien fanns det fortfarande många saker att göra upp efter VE-dagen

124	exklusivt med john curatola Vi pratar med en känd historiker och före detta amerikansk marinsoldat om andra världskrigets sista dagar

för Frankrike

slåss

den

Att bryta igenom Hitlers Atlantmur var bara början på en lång och kostsam kampanj för att befria Frankrike från sina tyska ockupanter

ord tom Garner

On 6 juni 1944 inledde allierade styrkor från 13 länder historiens största sjöburna invasion när de landsteg på den nordfranska kusten. Under ledning av amerikaner, britter, kanadensare och fria fransmän landsteg de allierade - ofta trots hårt motstånd - på fem stränder i Normandie på D-dagen med ett tydligt mål: att befria Frankrike, och i slutändan Västeuropa, från nazisternas ockupation.
Cnder namnet Operation Overlord skulle händelserna på D-dagen gå till historien som den grund som lades för de allierades seger i Europa - men den var svårvunnen. Med över 10.000 stupade bara under den första dagen skulle befrielsen komma att få ett högt pris - särskilt för det franska folket. Frankrike, som redan varit ockuperat och delat i fyra år, blev nu ett enormt slagfält, särskilt i Normandie, där de allierade styrkorna utkämpade desperata strider för att fördriva beslutsamma tyska enheter. Helt över hela Frankrike pågick dock strider under 1944-45, från Rivieran i söder till Paris. Få områden förblev opåverkade, men vid krigsslutet skulle Frankrike återigen vara en fri nation.
A land delat
Bör 1944 hade Frankrike utstått en förödmjukande ockupation av Nazityskland. Tillsammans med Storbritannien hade Frankrike förklarat krig i september 1939 efter nazisternas invasion av Polen. Som en av Europas mäktigaste nationer, med ett stort kolonialt imperium och en formidabel krigsmakt, verkade Frankrike vara väl förberett för krig.
Hen tyska invasionen i maj 1940 överraskade dock de franska och brittiska styrkorna. I slutet av juni 1940 hade den tredje franska republiken fallit och landet var delat i två delar. Den tyskvänliga Vichy-regeringen, ledd av fältmarskalk Philippe Pétain, kontrollerade södra delen, medan tyskarna direkt ockuperade norra och västra delen, inklusive Atlantkusten.
Medan dess omgrupperades resterna av den franska krigsmakten i Storbritannien under general Charles De Gaulle och bildade en exilregering som kallades det fria Frankrike. Vichyregimen samarbetade med axelmakterna, medan de fria franska styrkorna stred sida vid sida med de allierade.

Brittiska soldater fotograferade när de rycker fram från Sword Beach på D-dagen medan de hjälper sårade trupper, 6 juni 1944

Kampen om Frankrike

Tyska soldater laddar ett 88 mm (3,5 tum) pansarvärnsartilleri i Normandie

Tyska motståndsrörelsen

Det tyska svaret på de allierades invasion av Frankrike 1944 var blandat med hårda strider, dålig samordning och höga förluster

År 1944 var de tyska styrkorna i Frankrike främst landbaserade, med lite stöd från luften eller flottan. Större delen av krigsansträngningarna var inriktade på östfronten och endast 58 av 300 tyska divisioner var stationerade i Frankrike och Nederländerna.
Under befäl av fältmarskalk Gerd von Rundstedt i hans roll som överbefälhavare i väst hade tyskarna två armégrupper i Frankrike: Armégrupp B i norr, som särskilt leddes av Erwin Rommel i Normandie, och Armégrupp G i söder. Många tyska trupper var veteraner från östfronten och de allierade mötte nio pansardivisioner utrustade med 1.400 stridsvagnar och formidabla 88 mm Flak 36-kanoner.
Trots sina starka pansardivisioner var den tyska reaktionen på landstigningen i Normandie långsam och oorganiserad. Rommel befann sig i Tyskland vid den här tiden och många enheter nådde inte Normandie förrän i juli 1944. Hitlers motsägelsefulla order, som ofta förhindrade strategiska tillbakadraganden, försvårade det tyska försvaret ytterligare. Pansar- och SS-divisioner gjorde dock hårt motstånd, försenade de allierade i sju veckor och orsakade stora förluster med hjälp av ofta överlägsna vapen och defensiv taktik.
De tyska styrkorna i södra Frankrike gjorde däremot ett dåligt resultat under Operation Dragoon. Många "tyska" trupper var ovilliga östeuropeiska värnpliktiga och kustförsvaret längs den franska rivieran var svagt. Som ett resultat av detta varade kampanjen i drygt en månad. Sammanlagt led tyskarna hundratusentals förluster i Frankrike, varav de flesta blev krigsfångar.

Slaget om Normandie
Ofter att de allierade hade landstigit på Normandies stränder stod de inför en utmattande kampanj för att inte bara behålla sitt fotfäste utan också bryta sig ut ur regionen.
Trots att de allierade var numerärt överlägsna och hade mer resurser hade de inledningsvis svårt att slåss mot tyskarna, som kämpade ihärdigt. Det som blev känt som "slaget om Normandie" innebar att tyskarna defensivt använde Normandies tjocka häckar för att hindra de allierades framryckning.
Tamerikanerna fokuserade på att inta hamnen i Cherbourg och Cotentinhalvön, medan brittiska och kanadensiska styrkor planerade att inta staden Caen. Cherbourg intogs inte förrän den 27 juni, medan Caen intogs först den 19 juli. Caen självt förstördes nästan helt efter hårda strider och tung allierad bombning. Tusentals franska civila dödades i Caen, och de allierade led 30.000 förluster mot tyskarnas 148.000.
Näremot gjorde denna bittert vunna seger det möjligt för amerikanerna att bryta sig ut ur Normandie runt Avranches, medan tyskarna tvingades in i ett defensivt område runt Falaise. Detta område, som kallades Falaisefickan, blev ett hett slagfält där striderna pågick mellan den 12-21 augusti 1944. Vid slutet av slaget hade tyskarna förlorat de flesta av sina styrkor väster om floden Seine, med uppskattningsvis 60.000 stupade.
Tet tyska nederlaget vid Falaisefickan avslutade slaget om Normandie på ett avgörande sätt, men båda sidor hade lidit enorma förluster. De sammanlagda förlusterna för fälttåget, både de allierades och tyskarnas, uppgick till drygt 425.000. Detta inkluderade 320.000 tyska, 135.000 amerikanska, 65.000 brittiska och 18.000 kanadensiska stupade, tillsammans med 15.000-20.000 civila franska dödsoffer.
Wedan Normandie dominerar den allmänna uppfattningen, omfattade befrielsen av Frankrike flera operationer över hela landet. Den 15 augusti 1944 inledde Operation Dragoon en allierad invasion av Provence i söder.
Dragoon syftade till att öppna en ny front i Frankrike och öka trycket på tyskarna. Cirka 115.000 allierade trupper (mestadels amerikaner och fria fransmän) landsteg inledningsvis på Côte d'Azur och kunde snabbt ta över tyskarnas försvar med hjälp av den franska motståndsrörelsen.
Tyskarna tvingades dra sig tillbaka från den sydfranska kusten, men de intog positioner i Rhônedalen och fördröjde den amerikanska framryckningen. Trots detta säkrade de fria franska styrkorna hamnarna i Marseille och Toulon mellan den 15-28 augusti, vilket var strategiska vinster för försörjningen av västfronten.
Medan pressade de allierade tyskarna längre norrut och tog tusentals fångar efter ett slag vid Montélimar. Detta tvingade tyskarna att dra sig tillbaka under början av september 1944 genom bland annat Lyon innan de retirerade längs den sydvästra Atlantkusten och slutligen anslöt till nordtyska styrkor i Bourgogne.
I mitten av september fick de allierade som deltog i Operation Dragoon kontakt med den amerikanska tredje armén, och offensiven i söder avslutades den 14 september 1944. Även om Dragoon var mindre känd än Operation Overlord kostade den de allierade omkring 25.000 dödsoffer, medan tyskarna förlorade omkring 150.000 - varav de allra flesta tillfångatogs.
Wed segern i Normandie kunde de allierade bryta sig ut ur regionen för att befria andra delar av norra Frankrike. Den amerikanska tredje armén, under befäl av general George S. Patton, avancerade västerut in i Bretagne i början av augusti 1944 och befriade även territorium så långt söderut som floden Loire. Samtidigt säkrade USA:s första armé Maine söder om Normandie. Syftet med dessa framryckningar var inte bara att befria franskt territorium utan också att göra det möjligt för de allierade att koncentrera sina styrkor för en framryckning österut.
Men samtidigt innebar Normandiekampanjen en enorm drivkraft för den franska motståndsrörelsen att öka sina operationer mot ockupanterna. Motståndsrörelsen hade varit aktiv sedan juni 1940 och hade bedrivit paramilitär gerillakrigföring och underrättelseverksamhet mot tyskarna, men de allierades invasion innebar att deras roll i befrielsen av Frankrike ökade radikalt.
Från juni 1944 bildade motståndsmännen en gruppering som kallades "Franska inrikesstyrkorna" (FFI) under överinseende av De Gaulles provisoriska regering "Fria Frankrike". FFI gick samman med kommunistiska motståndsmän under general Marie-Pierre Kœnigs ledning och blev effektiva soldater som använde sin lokalkännedom för att hjälpa de allierade. FFI beslagtog broar och tillhandahöll underrättelser om tyska aktiviteter för att underlätta de allierades framryckning genom Frankrike. De var särskilt användbara för amerikanska och fria franska arméer i Bretagne och längs floderna Loire och Seine. I oktober 1944 uppgick de till cirka 400.000 soldater och fungerade som lätt infanteri eller spaningsenheter. De var så effektiva att de införlivades med den reguljära franska armén vintern 1944-45.
Befrielsen av Paris
Te allierade fortsatte nu att snabbt avancera österut genom Frankrike. Deras främsta mål var att hinna ikapp de retirerande tyskarna och besegra dem i fält så snart som möjligt innan de kunde nå Tyskland och Nederländerna.
Tenna strategi innebar att befrielsen av själva Paris inte var en övergripande allierad prioritet. Den 19 augusti 1944 reste sig dock den franska motståndsrörelsen i Paris mot den tyska garnisonen i en högriskrevolt. De allierade befann sig flera mil från Paris och Adolf Hitler hade beordrat den tyske garnisonschefen Dietrich von Choltitz att "utan medlidande" krossa varje uppror i staden.
Oedan upproret hade inletts utfärdade Hitler en rad order till Choltitz. Den 20 augusti beordrade han "största möjliga förstörelse" innan han tre dagar senare förklarade att "Paris inte får falla i fiendens händer eller, om det gör det, att han där inte ska finna något annat än ett ruinfält"
Choltitz utförde inte Hitlers order, men hårda strider förekom fortfarande i staden, där motståndsrörelsen uppförde improviserade gatubarrikader, attackerade tyska trupper och beslagtog regeringsbyggnader. Detta ledde i sin tur till att hundratals civila och motståndsmän dödades.
Trevolten tvingade de allierades överbefälhavare Dwight D. Eisenhower att direkt avancera mot Paris, särskilt efter möten med De Gaulle. För De Gaulle var Paris befrielse av nationell betydelse för fransmännen och kunde hindra kommunistiska motståndsmän från att ta makten. Eisenhower skrev till sin stabschef den 22 augusti: "Det ser nu ut som om vi skulle bli tvungna att gå in i Paris." Tre dagar senare körde den fria franska 2:a pansardivisionen in i huvudstaden följd av den amerikanska 4:e infanteridivisionen.
Choltitz tyska garnison satte upp ett begränsat försvar, men han valde att inte förstöra Paris som Hitler hade krävt. Han kapitulerade till fransmännen på Hôtel Meurice den 25 augusti 1944. Wå grund av den tyska kapitulationen utbröt festligheter i hela staden. På dagen för kapitulationen höll De Gaulle ett

Den normandiska staden Caen bombades kraftigt av de allierade i augusti 1944

Charles de Gaulle gör honnör för de fria franska trupperna i Paris den 26 augusti 1944

Medlemmar av de franska inrikesstyrkorna fotograferade i Bretagne, augusti 1944

Del av den allierade invasionsflottan fotograferad utanför den sydfranska kusten under Operation Dragoon, augusti 1944

Kanadensiska soldater paraderar bland blommor efter befrielsen av Dieppe, 3 september 1944

tal där han hävdade att staden hade befriat sig själv med fransk militär hjälp samtidigt som han tonade ner det amerikanska bidraget. Den 26 augusti ledde De Gaulle de franska trupperna i en triumfparad på Champs-Élysées medan andra allierade trupper gick in i staden. Amerikanerna ledde en andra segerparad den 29 augusti, men trots firandet led Paris också av en livsmedelskris, och det sex dagar långa väpnade upproret hade resulterat i att många motståndsmän och civila hade dödats. Dessutom pågick det fortfarande hårda strider på andra håll i Frankrike.
Framryckning bortom huvudstaden
Tbefrielsen av Paris stärkte auktoriteten hos De Gaulles provisoriska regering, men norra och östra Frankrike behövde fortfarande befrias. Längs den nordfranska kusten mellan Normandie och den belgiska gränsen intog kanadensiskt ledda styrkor hamnar som Le Havre, Dieppe och Calais.
Tyskarna gjorde ett blandat motstånd, Dieppe föll utan strid, medan andra mål - som Calais - måste tas med våld. Dunkerque, som hade varit skådeplatsen för en ökänd allierad evakuering 1940, belägrades i sju månader tills dess tyska garnison kapitulerade för tjeckoslovakiska soldater i maj 1945.
Från September till december 1944 utkämpade amerikanska och franska styrkor ett fälttåg i Lorraine. I denna del av kriget i östra Frankrike utkämpades strider vid Metz, Nancy och vid övergången av floden Saar på gränsen mellan Lorraine och Alsace. Under fälttåget led amerikanerna cirka 55.000 förluster och 75.000 tyska soldater tillfångatogs.
Tet pågick också hårda strider i Alsace från november 1944 till mars 1945, där främst franska trupper kämpade mot tyskarna. Tyskarna gick till motattack i januari 1945 och Eisenhower var nära att retirera från Alsace för att konsolidera de allierade styrkorna. De Gaulle skickade dock förstärkningar och Alsace befriades den 19 mars 1945.
Even om större delen av Frankrike var befriat i början av 1945 fanns det fortfarande tyska motståndsfickor. I västra Frankrike var 22.000 tyska trupper inlåsta i La Rochelle från september 1944 till maj 1945. De allierade släppte in förnödenheter till civila i hamnstaden men gick inte till direkt attack. La Rochelle befriades den 7 maj 1945, följt av Saint-Nazaire den 11 maj - hela nio månader efter att tyskarna drivits ut ur Paris.
After år av ockupation och nästan ett år av blodiga strider var Frankrike äntligen fritt. Men ärren efter kriget satt djupt. Motståndsrörelsen hade spelat en avgörande roll, men samarbetet med nazisterna - i synnerhet Vichyregimen - lämnade nationen splittrad. Omkring 10.500 Vichy-kollaboratörer avrättades efter kriget, bland dem Pierre Laval, Pétains statssekreterare i marionettregeringen. Pétain skonades från ett liknande öde först när De Gaulle omvandlade hans straff till livstids fängelse.
De utmaningar som Frankrike stod inför gjorde att landet snabbt återupprättade sin demokrati. Val hölls i maj 1945, vilket ledde till att den franska fjärde republiken bildades 1946. Men trots att kriget var slut hade kampen för att återuppbygga en sönderslagen nation bara börjat.

Bilder © Alamy

frihetens pris
den 14 augusti 1944
En rad amerikanska M2-halvbandvagnar mullrar fram genom ruinerna av rue Saint Michel i Lonlay-l'Abbaye i nordvästra Frankrike. Omkring 53.000 allierade soldater skulle dö i kampen för att befria landet från tyskt styre.

© Alamy

röd våg kommer

Under flera år hade Wehrmacht varit Östeuropas hänsynslösa erövrare, men sommaren 1944 kämpade man för att försvara rikets kärnområden mot en Röda armé som var ute efter hämnd

ord charles ingefära

Tet var ingen mening med att låtsas längre, att tro på propagandaministeriets överdrivna påståenden om att segern snart skulle vara nära. Det gick inte att komma ifrån - kriget var förlorat. Allt som återstod att avgöra var omfattningen av Tysklands nederlag.
När våren övergick i sommar längs östfronten visste de utmattade soldaterna i Armégrupp Mitt att de var allvarligt utsatta, deras linjer var längre fram än någon av deras kamrater som var stationerade i krigets blodigaste teater. I numerärt underläge två till ett, och med ryktet om de allierades landstigning i Normandie filtrerat genom leden, hade de inte mycket att fira när den tredje årsdagen av den tyska invasionen av Sovjetunionen närmade sig. Men om Operation Barbarossa hade kulminerat i misslyckandet med att inta Moskva, skulle den storm som var på väg att bryta ut över Wehrmachts trupper med uppgift att hålla linjen i öster sluta i förintelse.
Inte för första gången misslyckades den tyska underrättelsetjänsten fullständigt med att tyda Sovjets avsikter. Överkommandot var övertygat om att nästa hammarslag skulle falla på fältmarskalk Walter Models armégrupp i norra Ukraina och förstärkte därför de tyska ställningarna i söder, lurade av sovjetiska manövrer som i själva verket var ett briljant knep.
Med omkring 100.000 man och huvuddelen av sina stridsvagnar och sitt artilleri borta utgjorde Armégrupp Mitt, som redan var försvagad av åratal av fälttåg, ett perfekt mål för de sovjetiska trupper som förberedde sig för att tränga in i Baltikum, Vitryssland, Polen och Ukraina.
Operation Bagration (uppkallad efter Pjotr Bagration, en rysk prins som kämpat med utmärkelse under Napoleonkrigen), som avsiktligt planerades till den 22 juni, inleddes med ett rullande bombardemang där artilleriet lät döden regna över både den tyska fronten och de bakre linjerna. I samma ögonblick som kanonerna tystnade stormade hundratusentals sovjetiska trupper, uppdelade på fyra "fronter" (arméer), de tyska ställningarna, liksom 1:a polska armén. De följdes av dolda T-34:or som vällde in i de luckor som infanteriet framför dem hade öppnat.
Operationen syftade till att skära av den belorussiska balkongen, som den tyska framskjutningen kallades, och använde sig av en "djup stridstaktik" som var utformad för att skapa flera genombrott i fiendens linjer samtidigt (omvänt fokuserade den tyska Blitzkrieg-metoden på att skära ut en större öppning i motståndarens led som sedan kunde utnyttjas).
Tyskarna blev helt överrumplade och började retirera. Försöken att hålla kvar sovjeterna vid Berezinafloden i Vitryssland misslyckades och i början av juli utarmades 5:e pansardivisionen och 5:e gardesstridsvagnsarmén i en våldsam stridsvagnsstrid norr om Minsk, trots att tyskarna förintade mängder av sovjetiska maskiner.
Minsk föll den 3 juli och Hitler tillät till slut en så kallad fester platz (fast plats eller fästning) att överges. Vid det här laget hade tusentals tyskar dött och de som var kvar i livet hotades av kringströvande partisaner. Soldater som hade oturen att bli tillfångatagna av sovjeterna fick utstå en annan typ av helvete.
De tvingades arbeta i länder som de en gång hade hoppats kunna härska över och levde på magra ransoner och ännu mindre hopp. Den 17 juli marscherade omkring 57.000 tyska krigsfångar genom Moskva i vad som blev känt som de besegrades parad. Av de cirka 3 miljoner tyskar som föll i sovjetiska händer under kriget beräknas över en miljon ha dött i fångenskap, även om den exakta siffran fortfarande är föremål för akademisk debatt.
Med mellan 20-25 kilometer om dagen körde sovjeterna vidare, med hjälp av tusentals amerikanska lastbilar som levererades som en del av Lend-Lease-lagen som innebar att miljontals ton krigsmateriel skeppades till amerikanska allierade. I slutet av juli var Norra armégruppen avskuren i Lettland och den 1 augusti siktade Röda arméns trupper Warszawa. I detta skede av det sovjetiska anfallet hade Armégrupp Mitt upphört att existera.
Inspirerade av den snabba sovjetiska framryckningen reste sig den polska hemmaarmén i Warszawa - precis när Sovjetunionen tog en paus för att omgruppera. Polackerna fick inget stöd och när upproret slutligen krossades den 2 oktober 1944 hade över 265.000 människor slaktats av stadens rasande tyska ockupanter.
Operation Bagration hade avslutats sex veckor tidigare, den 19 augusti, och tio dagar senare avslutades Lvov-Sandomierz-offensiven i västra Ukraina och östra Polen. Bagration, som var den största segern under hela kriget, kostade Tyskland 450.000 döda, sårade och tillfångatagna, vilket motsvarade 30 divisioner. Sovjet å sin sida räknade till över 770.000 stupade och sårade, förluster som Stalin accepterade i utbyte mot en seger som överträffade även de vildaste sovjetiska drömmar.
Wehrmacht skulle aldrig återhämta sig från att ha förlorat 25 procent av sin styrka på östfronten. Oen 22 januari 1945 nådde Röda armén floden Oderfloden som skiljer Polen och Nazityskland åt. Invasionen av Tredje riket var på väg att inledas.

den röda vågen kommer

Cirka 2,3 miljoner sovjetiska trupper deltog i Operation Bagration, som utplånade tre axelarméer

Bilder © Alamy, Getty

Befriande

Dödsläger

När de allierade soldaterna ryckte fram mot Tyskland i slutet av andra världskriget mötte de sanningen om Förintelsen i all dess fasa..

W

är jag gick genom grindarna såg jag de levande döda... människor som hade blivit slagna, svältfödda, torterade, förvägrade allt som gör livet livsdugligt. De var skinn och ben med skelettansikten och djupt sittande ögon. Deras huvuden var renrakade och många höll i varandra för att inte falla. Många av dem hade sår på kroppen på grund av undernäring. En man sträckte ut sina händer och hans fingrar var sammanväxta av sårskorporna från dessa sår. När de snubblade mot mig backade jag undan och sa till mig själv: "Vad är det här för vansinne? Vilka är de här människorna? Och vad hade de gjort för att få andra människor att behandla dem så här?'"
Detta är vittnesmålet från sergeant Leon Bass, en afroamerikansk soldat som var en av de första som nådde koncentrationslägret Buchenwald i april 1945. Bass rassegregerade enhet var bara en av många i de amerikanska, brittiska och sovjetiska arméerna som mötte sådana sevärdheter när andra världskriget nådde sitt katastrofala klimax.
De sovjetiska trupperna var de första som snubblade över Tredje rikets mörkaste hemlighet när de nådde Majdanek i Polen i juli 1944. Överraskade av den snabba sovjetiska framryckningen hade tyskarna försökt riva lägret och förstöra alla bevis på morden. Det stora krematoriet som användes för att bränna offrens kroppar sattes själv i brand. Gaskamrarna - som användes för att utföra massmorden - stod dock kvar. Senare samma sommar intog Röda armén även platserna för dödslägren Belzec, Sobibor och Treblinka, trots att tyskarna hade avvecklat dessa läger 1943: eftersom de flesta av Polens 3 miljoner judar redan hade utrotats behövdes de inte längre.
I januari 1945 kom Sovjet över bevis för att nazisterna hade ägnat sig åt mord i industriell skala när trupper intog Auschwitz i sydvästra Polen. Auschwitz var ett av sex nazistiska utrotningsläger och det sista som fortfarande var i drift under krigets sista månader. Det var också den största massmordsplatsen i mänsklighetens historia - ansvarig för slakten av över 1,1 miljoner människor.
De flyende tyskarna hade tvingat majoriteten av Auschwitz överlevande fångar att marschera västerut på vad som skulle bli känt som "dödsmarscher". Men de sovjetiska soldaterna hittade över 7.000 hemsökta, likbleka fångar som fortfarande klamrade sig fast vid livet och som påstod sig ha bevittnat ofattbart barbari. Bland de överlevande fanns omkring 180 barn som hade utsatts för bisarra medicinska experiment av lägrets sadistiska läkare, däribland den ökände dr Mengele. Det fanns också andra bevis på stora missförhållanden. Sovjet hittade lagerlokaler fyllda med personliga ägodelar - resväskor, glasögon samt sex ton (sju ton) människohår - allt detta hade en gång tillhört människor som nu hade försvunnit, deras förbrända kvarlevor förlorade för vinden. Hur hade denna mardrömslika plats kommit till och vad, som Bass hade undrat, hade dessa människor gjort för att förtjäna detta öde?
Det första koncentrationslägret i Tyskland öppnades 1933, bara 15 dagar efter Hitlers makttillträde. Koncentrationsläger var ingen ny företeelse. De hade funnits åtminstone sedan 1838, då de användes av USA:s regering för att internera indianer, och Tyskland hade använt dem i Namibia före första världskriget. Den första på hemmaplan var dock belägen i en nedlagd fabrik i Dachau i Bayern. Fängelset, som ursprungligen skulle rymma 5.000 fångar som ansågs utgöra ett hot mot den nya regimen, befolkades till en början av politiska fångar. I takt med att nazisternas regim spred sig fick de dock snart sällskap av andra: homosexuella, Jehovas vittnen, romer och - från och med 1935, då de antisemitiska Nürnberglagarna antogs - ett stort antal judar. När kriget närmade sig dök fler läger upp i Tyskland: Sachsenhausen (1936), Buchenwald (1937), Flossenbürg (1938) och Bergen-Belsen (1939).
I och med invasionen av Polen i september 1939 fick nazisterna tillgång till ny mark där de kunde bygga ännu större komplex undan den tyska allmänhetens blickar. Man tror att nazisterna mellan 1933 och 1945 upprättade omkring 40.000 läger och fångläger. Många användes för att förse regimen med en enorm armé av slavarbetare eller för att internera krigsfångar som samlats upp i olika blixtkrig. Andra, som Auschwitz, utvecklades dock till institutioner som var särskilt inriktade på massmord. Auschwitz, som ursprungligen byggdes i maj 1940 för polska krigsfångar, hade snart utvidgats till att inhysa politiska fångar och andra "oönskade". Det var ursprungligen ett arbetsläger, men i och med att den slutliga lösningen på judefrågan utarbetades i januari 1942, då utrotningen av Europas judiska befolkning blev officiell statlig politik, förvandlades Auschwitz till det mest ökända mordcentret i koncentrationslägersystemet. Gaskammare och krematorier var inte ovanliga på andra håll, men det enorma Auschwitzkomplexet hade åtta gaskammare och 46 ugnar - med kapacitet att avliva 42.000 människor i veckan. Det var här som användningen av Zyklon B var banbrytande. De intagna leddes in i gaskamrarna under förevändningen att det var gemensamma duschrum, låstes in och SS-vakter hällde in Zyklon B-pellets genom rännor i väggen. Dessa pellets skulle förångas när de utsattes för luft och frigöra cyanidgas. Denna mycket effektiva mordmetod hade utarbetats av kapten Karl Fritzsch, ställföreträdare för lägrets befälhavare Rudolf Höss, under några experimentella avrättningar av sovjetiska krigsfångar i slutet av augusti 1941.
Upptäckten av Auschwitz skulle visa sig bli det mest avskyvärda exemplet på hur långt Hitlers Förintelse hade gått, men det var inte det sista. Under månaderna som följde på lägrets befrielse tog Sovjet över andra läger i Polen, Baltikum och så småningom även i Tyskland. I väst befriade framryckande amerikanska styrkor ytterligare tyska läger. Buchenwald intogs den 11 april 1945, vilket ledde till att mer än 20.000 fångar befriades. Andra följde i snabb följd i Mittelbau-Dora, Flossenbürg, Mauthausen och Dachau den 29 april, varav det sista fortfarande innehöll 32.000 fångar.
Brittiska styrkor befriade under tiden läger över hela norra Tyskland, inklusive Bergen-Belsen den 5 april. Här fann de cirka 60.000 fångar, varav de flesta var svårt sjuka på grund av en tyfusepidemi. Mer än 10.000 av dem dog inom några veckor efter befrielsen. Ännu mer tragiskt var dock ödet för fångarna i koncentrationslägret Neuengamme nära Hamburg.
Den 26 april lastades cirka 10.000 fångar på fyra fängelsefartyg som låg för ankar i Lübeckbukten i Östersjön. Den 3 maj, med information om att fartygen var fyllda med SS-trupper på väg till Norge, anföll tre skvadroner av RAF Typhoons de obeväpnade fartygen och sänkte tre av dem. Medan de skräckslagna överlevande försökte simma i land besköt RAF-piloterna vattnet med kulspruteeld tills alla rörelser upphörde. Man tror att cirka 7.000 personer dödades.
De brittiska trupper som kort därefter rullade in möttes av den spöklika synen av vad som verkade vara tusentals skelett som spolades upp på stranden. Kriget som hade lett till dessa fasor tog slut bara fem dagar senare.

Förintelselägret Auschwitz-Birkenau, Polen
Det överlägset största lägret i nazisternas fängelsesystem och bemannades av 7.000 SS-soldater. Bland de kända internerna fanns Anne Frank och författaren Primo Levi. Omkring 1,1 miljoner människor dödades här.
27 Januari 1945

Befrielse av lägren

1944

1945

Förintelselägret Sobibor, Polen  Sovjetunionen intog platsen för detta dödsläger under sensommaren 1944. Lägret hade stängts året innan efter en revolt bland fångarna.  Omkring 250.000 människor dödades här. Augusti 1944

Förintelselägret Majdanek, Polen
Den snabba sovjetiska framryckningen innebar att nazisterna inte hade tid att förstöra Majdanek. Det var det första beviset på industrialiserat dödande. Man tror att 78 000 människor dog innanför dess murar. 22 juli 1944

Förintelselägret Belzec, Polen
Belzec invaderades av Röda armén sommaren 1944. Vid det laget hade dock lägret där avvecklats, efter att ha krävt uppskattningsvis 600.000 liv.
Juli 1944

Förintelselägret Treblinka, Polen
Treblinka var ett av sex utrotningsläger i nazisternas fängelsesystem och förstördes innan Sovjetunionen nådde fram till det. Så många som 900.000 kan ha mördats här. Juli 1944

Koncentrationslägret Natzweiler-Struthof, Frankrike
Befriades av trupper från USA:s 6:e armégrupp. Det hade hyst 52.000 interner och bevittnat 22.000 mord. SS-majoren August Hirt hade en "judisk skelettsamling" i lägret.
23 november 1944

Förintelselägret Chelmno, Polen
Trots att det var i drift fram till strax innan Sovjet tog över området, förstörde nazisterna återigen detta dödsläger för att undanröja bevis för sina brott. Så många som 340.000 människor utrotades här.
17 januari 1945

Koncentrationslägret Sachsenhausen, Tyskland
När lägret befriades av Röda armén fanns bara 3.000 fångar kvar - de övriga 33.000 hade tvingats ut på en dödsmarsch av sina SS-vakter bara några dagar tidigare.  22 april 1945

Koncentrationslägret Ravensbrück, Tyskland
Kanske så många som 117.000 människor dog i detta läger, där de flesta fångarna var kvinnor, många av dem barn. Mindre än 3.500 överlevande hittades av Röda armén vid befrielsen.  30 april 1945

Koncentrationslägret Bergen-Belsen, Tyskland
Trupper från den brittiska 11:e pansardivisionen hittade 13.000 obegravda kroppar som låg runt om i lägret. Man tror att 50.000 människor dödades här.  15 april 1945

Koncentrationslägret Flossenbürg, Tyskland
Strax före befrielsen skedde en våg av avrättningar i Flossenbürg. Bland offren fanns 13 brittiska agenter, sju tyska officerare som hade planerat att döda Hitler och teologen Dietrich Bonhoeffer. 23 april 1945

Koncentrationslägret Dachau, Tyskland
Bara tre dagar innan de amerikanska trupperna befriade det ursprungliga nazistiska koncentrationslägret tvingades 10.000 av dess fångar att marschera söderut mot Österrike. Mer än 1.000 dog på vägen. 29 april 1945

Koncentrationslägret Neuengamme, Tyskland
Detta läger befriades av britterna och tillämpade en utrotningspolitik genom arbete. Omkring 42.900 fångar tros ha dukat under av en blandning av hårt arbete, sjukdomar, otillräcklig näring och omänsklig behandling. 4 maj 1945

Koncentrationslägret Mauthausen-Gusen, Österrike
Så många som 320.000 kan ha dött här innan den amerikanska armén befriade lägret. En av de överlevande var Simon Wiesenthal, som ägnade resten av sitt liv åt att jaga nazistiska krigsförbrytare.
5 maj 1945

Koncentrationslägret Stuffhof i Polen
När de sovjetiska styrkorna befriade Stuffhof fanns bara 100 fångar kvar. Många av de 50.000 som hade förts bort dessförinnan hade marscherat till Östersjön, tvingats i vattnet och skjutits ihjäl.
9 maj 1945

Drift

plundra

Ord martin KING

Klockan 21.00 den 23 mars 1945, efter veckor av nästan oavbrutna kraftiga flyg- och artilleribombardemang, inledde Montgomerys 21:a armégrupp Operation Plunder. Detta skulle slutligen föra de allierade över floden Rhen norr om Ruhrs industriella kärnområde och ge dem en stark position för att leverera den avgörande stötenâmot Tredje riket

operation plundring

Ingen av våren 1945 utsågs fältmarskalk Bernard Law Montgomery att leda den sista stora offensiven i väst. Strax bortom den svällda floden Rhens östra strand befann sig generalfältmarskalk Albert Kesselring, som förde befäl över cirka 80 ganska utarmade tyska divisioner i stabila försvarsställningar. Rhen skulle bli ett formidabelt hinder vid den här tiden på året, men det var inte oöverstigligt. De allierade kunde sätta in tre arméer i den kommande offensiven: den kanadensiska 1:a, den brittiska 2:a och den amerikanska 9:e. Med rätt plan och utrustning skulle denna sista naturliga barriär kunna övervinnas och för Montgomery skulle det totala misslyckandet med Operation Market Garden föregående höst kunna förpassas till historien.
De allierade hade redan inkräktat på gränserna för Hitlers tusenåriga imperium, men de hade blivit tagna på sängen i slaget vid Ardennerna, som i själva verket var Hitlers sista allvarliga offensiv i väst. När de allierade återfick lugnet i början av februari 1945 hade nästan en halv miljon soldater, med över 1.000 kanoner och 34.000 fordon, samlats längs en tio kilometer lång front. De var beredda att driva bort nazisterna från Nederländerna och nå fram till Rhen. För de brittiska och kanadensiska trupperna var det den största operationen sedan Normandie, och det visade sig vara en tuff kamp, men Montgomery hade nått sitt mål. Nu förberedde han sig för nästa uppdrag.

© Nicholas Forder

Konstnärsillustration av brittiska LVT-fordon som korsar Rhen

Den beryktade bron vid Remagen hade intagits intakt av den amerikanska 9:e pansardivisionen mellan den 7 och 8 mars 1945. Förutom att det kostade fältmarskalk Gerd von Rundstedt hans jobb, gjorde erövringen av bron det möjligt för de amerikanska styrkorna att etablera sitt första fotfäste på den östra sidan av Rhen. Längre norrut höll general William Hood Simpsons 9:e armé den västra sidan av Rhen från söder om Düsseldorf till floden Lippes mynning vid byn Wesel.
Patton slår till tidigt
Trots avsaknaden av officiella order upprättade general George Pattons amerikanska 5:e division (Diamond) ett tio kilometer djupt brohuvud efter att ha korsat Rhen natten till den 22 mars 1945. Pattons överbefälhavare, general Omar Bradley, hade utfärdat uttryckliga order om att hindra Patton från att göra just detta. Bradley var ingen beundrare av Montgomery men insisterade på att inget fick störa Operation Plunder.
Patton ville bara ha den barnsliga äran av att ha korsat Rhen före britterna. I sitt huvud trodde han verkligen att han konkurrerade med Montgomery, men i själva verket kunde ingenting ha varit längre från sanningen. Montgomery stod för högt upp i rangordningen och var alldeles för arrogant för att låta sig besväras av den stridbare generalen och hans 3:e armés intriger i söder. Patton förblev dock heligt inställd på ära och hade för avsikt att leda anfallet hela vägen till Berlin. Detta var förmodligen det enda han hade gemensamt med fältmarskalk Montgomery, men som saker och ting utvecklades skulle ingen av befälhavarna få den äran.
Montys omedelbara plan under den tidiga våren 1945 var att slå till österut på en relativt smal front, vilket skulle föra de allierade i närheten av den norra kanten av Ruhr-städerna som var avgörande för den tyska krigsansträngningen. Väl där skulle de få kontakt med USA:s 1:a armé och i praktiken ta full besittning av det område som det allierade flygkommandot inte hade lyckats underkuva trots omfattande bombmattor. Från mitten av februari fram till den 21 mars 1945 hade de allierade flygstyrkorna inlett en koncentrerad tung bombningskampanj kallad "Interdiction of Northwest Germany". under denna period genomförde Allied Bomber Command 1.792 flygningar och släppte omkring 28.700 ton (31.636 ton) bomber i ett försök att bränna Ruhrområdet.
Nästa stora steg för de allierade skulle komma att kallas Operation Plunder, paraplyet för fyra andra stora markoperationer och en luftburen. Operation Turnscrew skulle vara 30:e kårens passage över Rhen vid Rees; Operation Widgeon innebar 1:a kommandobrigadens passage över Rhen lite längre söderut vid Wesel; Operation Torchlight skulle vara 12:e kårens passage över Rhen vid Xanten; och USA:s 9:e armés passage över Rhen skulle äga rum runt Rheinberg på den brittiska positionens högra flank i en operation med kodnamnet Flashpoint. Målet för den luftburna delen, Operation Varsity, under befäl av general Matthew B. Ridgways 18:e luftburna kår, var att inta Wesel och säkra ett brohuvud norr om floden Lippe. Strax efter att marktrupperna hade tagit sig över Rhen skulle den brittiska 6:e luftburna divisionen ("Red Devils"), under befäl av generalmajor Eric L. Bols, och den amerikanska 17:e luftburna divisionen ("Thunder from Heaven") landsättas i närheten av de framryckande marktrupperna inte långt bakom de tyska linjerna, vilket gjorde det möjligt för dem att snabbt ansluta sig till marktrupperna.
Det är allmänt vedertaget att Montgomery var en kräsen och noggrann planerare som sällan övervägde någon offensiv om inte oddsen definitivt var till hans fördel, och den här gången var de definitivt det. Många inom SHAEF ansåg att han var alltför försiktig, och vissa åsikter om fältmarskalkens militära skarpsinne var direkt fientliga.
Det är tveksamt om Monty personligen kände till några meningsskiljaktigheter, och han var snabb med att komma med åsikter om andra befälhavare, en egenskap som inte alltid gjorde honom älskad av sina samtida. Icke desto mindre hade hans taktiska planering för den aktuella operationen godkänts, och han skulle se till att när hans brohuvud väl hade etablerats på Rhens östra strand skulle det finnas mer än tillräckligt med resurser och män tillgängliga för att hålla det. Omfattningen av denna operation skulle få de flesta tidigare allierade incitament att blekna i jämförelse.
En ingenjörsmässig ansträngning
Den rena magnituden av denna operation var oöverträffad. Den skulle inledningsvis innebära att 59.000 allierade ingenjörer skulle samlas för att transportera materiel och förnödenheter till Operation Plunder. Den brittiske befälhavaren för 30:e kåren, generallöjtnant Sir Brian G. Horrocks, känd för att leda från fronten, ansåg att Montys övergripande plan för offensiven var "enkelheten själv".

"Det är allmänt vedertaget att Montgomery var en kräsen och noggrann planerare som sällan övervägde någon offensiv om inte oddsen var till hans fördel"

Amerikanska trupper korsar Rhen vid St. Goar under fientlig beskjutning

Källa: Wiki Wiki / DVIC

OPERATION VARSITY

belägringen       bastogne

Hur den största luftburna attacken i militärhistorien utspelade sig vid sidan av Operation Plunder

Morgonen den 24 mars var ljus och solig. Operation Varsity, det sekundära anfallet vid den historiska Rhenövergången, var redo att föra in förstärkningar till de allierade trupperna på östra stranden. Premiärminister Churchill stod på en kulle bakom Xanten tillsammans med fältmarskalk Alan Brooke och ropade upphetsat: "De är här!" Med ett stort dån dök 4.000 transportplan, bogserbåtar och glidflygplan upp från generalmajor Matthew B. Ridgways XVIII Airborne Corps. Under de följande tio minuterna släpptes mer än 8.000 fallskärmsjägare från den brittiska 6:e och den amerikanska 17:e luftburna divisionen.
Fallskärmsjägarna släpptes i tillräckligt nära anslutning till de allierades markenheter för att undvika de uthållighetsproblem som förstörde den brittiska luftburna insatsen under Operation Market Garden. Totalt omfattade operationen 22.000 fallskärmsjägare och glidflygplan på två och en halv timme, bestående av två luftburna divisioner med luftlandsatt artilleri som understöd. De ledande planen i den första av två vågor släppte sina laster med minimalt motstånd, men det tog inte lång tid för de tyska luftvärnsbatterierna att svara. Vissa plan bogserade två glidflygplan samtidigt, vilket översteg den normala flygplanskapaciteten och utgjorde ett lätt mål för de tyska skyttarna.
Ken Plowman var en brittisk Horsa glidflygpilot som deltog i Operation Varsity. Han berättar: "Vi saktade ner till cirka 80 kilometer i timmen och kom överens om att vi måste landa. Till höger låg en skogsdunge och till vänster en tysk bondgård. Mellan de två fanns en bäck, det måste ha varit floden Issel. Des, min andrepilot, sa: "Ska vi studsa den? Så jag tryckte spaken framåt, studsade på marken, studsade upp med nosen på glidflygplanet som slog i bäckens strand, och det bröts av med oss båda i det, rullade in på fältet i cirka 40 eller 50 miles i timmen tills det stannade. Då träffade vi våra utlösningsspännen och vi var faktiskt upp och ner, så vi föll på våra huvuden. Vi hade rullat omkring 274 meter ut på fältet, och när vi sprang tillbaka till huvuddelen av glidflygplanet kom en jeep ut ur det [och] bredvid [föraren] satt kaptenen och fanjunkaren.
"Allt detta hade hänt under den tid det hade tagit för glidflygplanets nos att rulla och för oss att komma tillbaka till glidflygplanets huvudkropp. Till höger fanns en kille med en Bren-kanon som redan var utplacerad och sköt mot något; till vänster fanns en annan. Den som i en strid säger till mig att man vet varifrån skotten kommer har fel, för man vet inte från vilket håll alla kulor kommer. Man hör mêlée, du hör ljudet. Det är bara oljud.
"Ramperna hade lagts ut, jeepen kommer långsamt ut, vi klättrar på och det finns redan män på jeepen och släpet med presenningar. Vi tar tag i den och kör vidare genom fältet. Ungefär 400 eller 500 meter [365-457 meter] längre fram finns en häck med en grind. En figur kom ut ur häcken. Lyckligtvis blev han inte skjuten - han var en präst i den luftburna divisionen som hade rang av general eller kapten eller något. Han klättrar vidare, vi fortsätter längs vägen och precis vid slutet står en militärpolis med röd mössa, vita manschetter och vitt bälte och dirigerar trafiken. Han sträcker upp händerna och dirigerar oss till vänster, och vi går uppför den här vägen. Vi stannade så småningom och gick ut och gick i led längs den här vägen. Det fanns människor i trädgårdar i slitsade skyttegravar - de var Volksturm, hemvärnet i den tyska armén. De räckte bara upp händerna, de var livrädda. Vi skildes från kaptenen och gick till bataljonens högkvarter. Jag blev förvånad över att det bara var ett fåtal personer där. Vi började gräva skyttegravar runt byggnaden.
"Omkring kl. 10.00 kom den enda förnödenhetsleveransen från en Liberator. Skvadronen med Liberators flög på taknivå över området och släppte behållare med fallskärmar. En flög rakt ner i marken och exploderade några hundra meter bort. En självgående tysk kanon hade fått upp räckvidden någonstans och han sköt granater som exploderade i luften, men inte träffade marken. Vi kom ner i skyttegravarna och ett tyskt jetplan flög över oss. Senare, efter förnödenhetsleveransen, sa min vän att vi kunde ta en fallskärm för att täcka skyttegraven med. Så vi låg i vår fallskärmsbeklädda skyttegrav och då kom några soldater med piloten från det jetplan som hade skjutits ner.
"Vid det laget hade det amerikanska elementet anlänt och upprättat ett fångläger i zonen bakom oss, så de marscherade iväg med fången till lägret. Vi klarade oss genom natten. Omkring kl. 10.00 på söndagsmorgonen kom den första brittiska stridsvagnen och det var över."
Montgomery hade underskattat kraften i det tyska luftvärnet. Fallskärmsjägarna från den brittiska 6:e och den amerikanska 17:e luftburna divisionen hamnade i ett dödligt kulregn och klarade sig nästan sämre. Men trots de inledande motgångarna lyckades de två luftburna divisionerna erövra höjdområdena runt Wesel och hindrade framgångsrikt fiendens förstärkningar från att nå brohuvudena genom att ta kontroll över fem broar över floden Issel öster om Rhen. Vid skymningen den första dagen hade de luftburna trupperna säkrat alla sina mål och anslutit till markstyrkorna. De tyska försvararna drevs på flykt medan Churchill följde händelseförloppet med stort intresse.

"Man vet inte från vilket håll kulorna kommer. Man hör mÊlÉe, oljudet. Det är bara oljud."

Staden Wesel förstördes av de allierades bombningar inför övergången av Rhen

Källa: Wiki Wiki / USAAF

Stridsvagnar korsar Rhen nära Wesel, mars 1945

Källa: Wiki Wiki / US Army

Som förberedelse för att sätta in män och materiel för Operation Plunder byggde ingenjörer och sappörer 12 broar, tillsammans med kompletta järnvägsbroar vid Ravenstein och Mook i Nederländerna. När en järnvägsstation och förrådsdepå hade upprättats nära Goch kunde de allierade börja montera de 107.048 ton (118.000 ton) förnödenheter som krävdes, inklusive 27.216 ton (30.000 ton) ingenjörs-, förråds- och broutrustning, 25.000 träpontoner, 2.000 attackbåtar, 650 stormbåtar och 120 bogserbåtar, tillsammans med 129 kilometer ballongkabel och 322 kilometer stålvajer. De allierades ingenjörer arbetade dygnet runt för att bygga över 160 kilometer väg med hjälp av 18.144 ton sten, 20.000 stockar och 30.000 pinnar. 446 godståg transporterade 226.796 ton utrustning och förnödenheter till järnvägsstationerna och de främre monteringslinjerna.
För att underlätta de logistiska kraven sattes även 60.000 Royal Engineers, inklusive marinpersonal, in. Tack vare flottnings- och brobyggnadsoperationerna som förbereddes månader i förväg kunde 21:a armégruppen skapa en detaljerad men flexibel trafikplan som möjliggjorde en snabb och effektiv förflyttning av enheter över floden samtidigt som den gav utrymme för flexibilitet när händelserna inträffade.
Planen må ha varit "enkelheten själv", men förberedelserna var orkestrerade med sublim professionalism och expertis som ackumulerats genom åratal av erfarenhet. Det skulle inte finnas någon marginal för misstag den här gången. Monty hade lärt sig sin läxa väl.
Alla förberedelser genomfördes bakom en slöja av en kemiskt inducerad rökridå som inleddes den 16 mars och som tillhandahölls av en "rökstyrnings"-enhet bestående av fyra pionjärkårers rökkompanier. Inte mindre än 1.350 man som använde 8.500 rökgeneratorer med zinkklorid spred omkring 1,7 miljoner liter (450.000 gallon) "dimma". Denna skärm sträckte sig hela 106 kilometer (66 miles) längs Rhens västra strand. Det enda syftet med dessa täta blågula rökmoln var att dölja de allierades uppbyggnad för tyskarna på den östra sidan av Rhen.
Förberedelserna för Operation Plunder genomfördes under sträng bevakning. Strikta mörkläggningsregler tillämpades under hela operationen, och en historia konstruerades för att få fienden att tro att offensiven skulle slå till längre norrut i syfte att befria Nederländerna i stället för att expandera österut djupare in i riket. Trupperna förbjöds att samlas om de inte var i skydd. Stora koncentrationer av fordon, vapen och ammunition var skickligt kamouflerade eller dolda i bondgårdar, lador och höstackar, och gummiattrapper av stridsvagnar och artilleripjäser placerades ut längs en imaginär stridslinje där de kunde dra till sig fiendepatrullernas uppmärksamhet.
När Monty fick tillstånd av Eisenhower att införliva general Simpsons 9:e armé i sina led för Operation Plunder, innebar det att Monty skulle få hjälp av 23:e högkvarterets specialtrupper - en taktisk bedrägerienhet inom USA:s armé, officiellt även känd som "spökarmén". De allierades artilleripjäser var väl utspridda och förstärktes av mer än 600 gummidockor som tillhandahölls av 23rd.
Luft, land och vatten
Under de tre första veckorna i mars hade RAF:s och USAAF:s tunga och medeltunga bombplan decimerat transportsystemet i Ruhrområdet. Föregångaren till själva överfarten över Rhen var ett massivt luftbombardemang av den tyska staden Wesel utfört av RAF Lancasters och Mosquitos. 8th Air Force bombplan och 9th Tactical Air Command USAAF gick samman för att eliminera tyska flygfält, luftvärnsplatser och andra positioner som kunde hindra de allierade från att korsa Rhen.
Den 23 mars hade Monty samlat ihop en styrka på 250.000 man tillsammans med en formidabel samling pansar- och specialfordon bestående av tunga och medeltunga stridsvagnar av typen Churchill, Cromwell, Centaur, Comet, Valentine och Sherman, Bren-gunbärare, jeepar, halvbandvagnar och pansarbilar samt amfibiefordon av typen Weasel, Buffalo, DUKW och person- och lastbärare. De allierade trupperna stod med gapande munnar när 15 meter långa och 4,5 meter breda transportvagnar med diverse amfibiefordon dundrade förbi. De hade förts landvägen till Rhenstranden genom Belgien och Nederländerna.
G Wing i 29th Armoured Division (även känd som "Hobart's Funnies") hade utvecklat amfibieutrustning och anpassat taktisk doktrin i syfte att genomföra flodövergångar. Med de följande tillskotten blev general Hobarts kommando den största divisionen i den brittiska armén, med 21.430 man. I januari 1945 hade den brittiska 33:e pansarbrigaden avstått från sina Sherman-stridsvagnar och omskolade sig med amfibiestridsvagnen Buffalo som officiellt kallades LVT (Landing Vehicle Tracked). Staffordshire Yeomanry och 44th Royal Tank Regiment under HQ 4th Armoured Brigade anslöt sig till divisionen för att omskola.
Monty var på ett strålande humör när han talade till sina trupper: "Fienden har drivits in i ett hörn. Händelserna rör sig snabbt. Tyskarnas fullständiga och avgörande nederlag är säkert... 21:a armégruppen kommer nu att korsa Rhen. Fienden tror att han är säker bakom detta stora flodhinder, men vi kommer att visa fienden att han är långt ifrån säker... Och efter att ha korsat Rhen kommer vi att ta oss fram på slätterna i norra Tyskland och jaga fienden från pelare till pelare... Må 'Lord Mighty in Battle' ge oss segern i detta vårt senaste företag, som han har gjort i alla våra strider sedan vi landsteg i Normandie."
Under Operation Plunder sträckte sig floden Rhen mellan 640 och 1.097 meter

Amerikanska trupper och luftvärnsenheter vid Remagenbron över floden Rhen i Tyskland

Män från 15:e skotska divisionen lämnar sina farkoster efter att ha korsat Rhen

Källa: Wiki Wiki / Arméns film- och fotoenhet

(2.100 och 3.599 fot) vid högvatten. Strömhastigheten var vanligtvis cirka 3,5 knop (6,5 kilometer per timme). Flodbädden bestod av sand och grus som lämpade sig väl för amfibiestridsvagnar av typen Dual-Duplex och bockar som skulle kunna få bra fäste från ytan. De samlade ledarna - Montgomery, Dempsey och Horrocks - hade särskild tilltro till kraften och effektiviteten hos den 25-pundiga fältkanonen. Den allmänna uppfattningen var att 25-pundaren, eller den självgående Sexton-versionen, var ett av de mest avgörande vapnen i kriget. Inför Operation Plunder hade britterna samlat ihop 1.300 artilleripjäser och amerikanerna hade omkring 500.
Tre fältartilleriregementen med 72 pjäser vardera förstärkte varje brittisk infanteridivision. Deras pansardivisioner hade två artilleriregementen, varav ett var utrustat med 48 självgående kanoner. 3rd Army Group Royal Artillery (AGRA) hade regementen med medeltunga kanoner på 4,5 tum (11,4 centimeter) och 5,5 tum (14 centimeter). De få pansarvärnsregementen som inte hade omvandlats till pansarinfanteri skulle, tillsammans med luftvärnsregementena, utrustas med Bofors-kanoner för att skjuta direkt och indirekt mot fienden. Massor av förnödenheter, vapen och ammunition samlades på västra stranden av Rhen.
Brittiska kommandosoldater i ombyggda amerikanska amfibiefordon av typen LVT-4 skulle bli de första att ta sig över floden i närheten av Wesel. I skydd av en efterföljande luftattack skulle kommandosoldaterna följas av de skotska divisionerna 15th och 51st. Den brittiska armén hade tagit över dessa landningsfarkoster och döpt om dem till Buffalo Mark IV inför Operation Plunder. Brittiska "Buffaloes" skickades till 79:e pansardivisionen i nordvästra Europa, där de hade spelat en avgörande roll i operationen för att rensa Scheldts flodmynning och öppna Antwerpens hamn för allierad sjöfart (1944). Dessa förstärktes med 11 regementen av Hobart's Funnies, generalmajor Sir Percy Hobarts unika samling av Churchill- och Sherman-stridsvagnar utrustade med minröjningsslungor, eldkastare och broutrustning som hade visat sig vara ovärderliga under Normandiekampanjen och rensningen av den översvämmade Scheldts mynning.
Den 23 mars kl. 17.00 utbröt 2.070 artilleripjäser samtidigt i en trumhinnesplittrande kakofoni som tillkännagav att de allierades artillerispärrar inleddes. De fortsatte nästan oavbrutet fram till kl. 9.45 följande morgon. De första överfarterna skedde relativt obehindrat under natten, då brittiska 30:e kåren navigerade över floden strax norr om Rees. Brittiska 12:e kåren korsade floden mittemot staden Xanten. Den brittiska 1:a kommandobrigaden lyckades ta sig över till den delvis förstörda staden Wesel, där de mötte den tyska 180:e divisionen i en strid mellan hus och hus bland ruinerna. Längre söderut korsade general Leland S. Hobbs 30:e division och generalmajor Ira T. Wyches 79:e division Rhen mellan Wesel och Walsum. Klockan 9.45 den 24 mars 1945 hade alla de enheter som skulle korsa Rhen under den första fasen tagit sig säkert till den östra stranden.
King Kenny, som tjänstgjorde i spaningsplutonen i 823:e stridsvagnsjägarbataljonen, berättade senare: "Jag var knuten till den amerikanska 30:e infanteridivisionen som förberedde sig för att korsa Rhen lite längre söderut. Jag minns att när vi korsade Rhen skulle vi åka i båtar - inte motorbåtar utan båtar med paddlar. Vi stod uppradade på toppen av en kulle med floden framför oss. Det var mörkt, nattetid. Ett gäng killar stod bredvid oss, och jag tittade över och såg att deras ansikten var svartmålade. De var skarpa, ett gäng kanadensiska kommandosoldater.
"Vi kom till vattnet och de hade en båt åt oss. Den var stor och vi rodde den tills vi nådde land. Det visade sig att det fanns en ö mitt i floden och den hade inte ritats ut för oss. Vi fortsatte att paddla båten och till slut tog vi oss över till andra sidan, men mötte inget motstånd. Vi fortsatte framåt under de kommande 24 timmarna och bara fortsatte att röra på oss. Senare skrev general Simpson ett brev där han berömde divisionen (som han en gång varit befälhavare för) för dess framgång med att korsa Rhen."
Den tyska beslutsamheten var svårt skakad av den intensiva allierade artilleribeskjutningen som följde efter veckor av flygbombningar, och en atmosfär av defaitism genomsyrade leden under detta slutskede av kriget. De visste mycket väl att det var slutspelet som gällde. Följaktligen bjöd tyskarna endast minimalt motstånd och de allierade lyckades på relativt kort tid säkra omfattande brohuvuden längs hela sin front.
Fienden återhämtade sig dock snabbt från den första chocken. I gryningen den vackra vårmorgonen i mars 1945 ansåg det tyska överkommandot att de hade lyckats tyda de allierades offensiv och beordrade general Heinrich Freiherr von Lüttwitz 47:e pansarkorps att förflytta sig söderut tillsammans med generalmajor Siegfried von Waldenburgs 116:e pansardivision och generalleutnant Eberhard Rodts 15:e pansargrenadjärdivision, men det var till föga nytta. Tyskarna hade lurats att tro att de allierade samtidigt skulle iscensätta en luftburen operation som skulle sammanfalla med deras flodövergång och troligen landa långt bakom de tyska linjerna.
Operation Plunder må ha varit en framgångsrikt genomförd militär operation som var lika oundviklig som den var nödvändig, men detsamma kan inte sägas om Operation Varsity. Det oproportionerligt stora antalet förluster som de luftburna trupperna ådrog sig kan ha berott på bristen på allierat artilleristöd när de släpptes ner nästan bokstavligen ovanpå fiendens ställningar. Denna taktik var extremt vansklig men den underlättade en snabb sammankoppling av markstyrkorna med fallskärmsjägarna och hindrade tyska förstärkningar från att infiltrera brohuvudena. Dessutom var artilleriförberedelserna på den andra stranden så intensiva och effektiva att de styrkor som korsade Rhen inte vid något tillfälle under operationen behövde massivt flygunderstöd. Monty, visade det sig, hade lärt sig sin läxa från Operation Market Garden när det gällde att släppa fallskärmsjägare i närheten av målet.
Han hade lyckats säkra dessa brohuvuden på östra sidan av Rhen. Han kunde återigen vara lika storsint vid seger som han var avfärdande vid nederlag, men vägen framåt var långt ifrån klar. Han hade förberett sig väl och ägnat mycket tid och kraft åt den träning och de repetitioner som genomfördes av 21:a armégruppens enheter. Hans plan var beroende av att han kunde behålla momentum under hela anfallet och se till att de allierade aldrig förlorade initiativet. Man skulle kunna hävda att han var överförberedd och överutrustad för hela operationen, men det var Monty. Det går inte att förneka att hans uppfinningsrika användning av amfibiska landstigningsfartyg garanterade att Rhenflodens östra strand kunde erövras med minsta möjliga störning. Under tyngden av denna massiva allierade invasion föll det tyska motståndet snabbt samman.
Den 27 mars förklarades Operation Plunder officiellt vara en rungande framgång och den 28 mars hade Montgomery blicken fäst på Berlin. De enda kvarvarande hindren mellan honom och huvudstaden skulle visa sig vara politiska snarare än militära, och Monty var ingen politiker.

Premiärminister Winston Churchill åker över floden Rhen i ett amfibiefordon

"en atmosfär av defaitism genomsyrade leden under detta slutskede av kriget. De visste mycket väl att de spelade slutspelet"

En procession av tyska soldater traskar längs Rhenstranden till ett fångläger

© Getty

James Albert Newell

Veteran från Black Watch

"Efter Reichswald åkte vi till Rhen [floden] och där gjorde vi oss redo för att korsa Rhen [kodnamn Operation Plunder]. Och den 23 mars, återigen i samma Buffaloes, dessa stridsvagnar, korsade vi Rhen. Det var kl. 9.00, jag minns tiden den 23 mars. Och vi gick omedelbart till attack. Vi skulle anfalla och ta en by. Vi fick höra att det inte fanns så många tyska soldater i området och att det skulle vara ganska lätt. Nåväl, någon hade väldigt fel, för när vi kommit halvvägs över ett öppet fält öppnade de tyska trupperna eld, och vi fick senare reda på att de var den första tyska [fallskärmsarmén]. Och vi blev helt enkelt massakrerade. Jag träffades omedelbart av en kula i vänster lår och jag föll och lyckligtvis - bara ren tur - föll jag ner i ett litet, som ett försänkt område ungefär en fot djupt, som ett litet dike. Jag tror att det användes för att leda bort vatten.
"Hur som helst, jag föll ner i det och lyckades lägga ett första hjälpen-förband på mitt lår och sedan låg jag där. Jag låg där hela natten, och de i mitt kompani som hade överlevt var naturligtvis tvungna att gå tillbaka och lämna alla där. Senare fick jag veta att av vårt kompani på 100 man hade 60 dödats, 25 sårats och 15 klarat sig oskadda. Det var vad jag fick höra. Och jag kan tro det, för när jag låg där tittade jag då och då ner bakom mig och såg kroppar över hela fältet. Vi förlorade verkligen många män."

Män från 1:a Cheshire-regementet korsar Rhen i Buffaloes vid Wesel, 24 mars 1945

Källa: Wiki Wiki / Brittiska regeringen

Försvarar

rhinen

I slutet av mars 1945 var den majestätiska floden Rhen Nazitysklands sista stora försvarsbarriär i väster. Men vad hade Wehrmacht kvar att försvara Hitlers "tusenåriga rike" med?

Bå mitten av mars 1945 hade de allierade arméerna slutligen pressat tillbaka Wehrmacht till floden Rhen. Den en gång så mäktiga Westheer (tyska armén i väst) hade skjutit sig i foten under de misslyckade vinteroffensiverna i Ardennerna, Alsace och Vogeserna. Den sovjetiska Vistula-offensiven, som inleddes den 12 januari, närmade sig Berlin och sög upp lejonparten av de sista tyska förstärkningarna och reserverna. Tre tyska Heeresgruppen (armégrupper) var uppställda på västfronten: H i norr, Walter Models B i Ruhrområdet och SS-general Paul Haussers G i söder.
Den överraskande erövringen av Ludendorffbron vid Remagen i början av mars och Pattons passage över Rhen vid Oppenheim i söder fick det tyska överkommandot att tro att Ruhr skulle bli de allierades mål, och de koncentrerade därför de bästa av sina kvarvarande styrkor i Models händer. I själva verket var Montgomerys passage över Rhen planerad för att träffa Johannes Blaskowitz försvagade Heeresgruppe H nordväst om Ruhr, vid städerna Wesel och Rees. Blaskowitz, en stridslysten preussisk officer av den gamla skolan, hade redan fått sparken två gånger under kriget, första gången 1940 för att han protesterat mot grymheterna mot judarna i det ockuperade Polen. Hans insats 1944 efter de allierades invasion av Frankrike hade varit exemplarisk, och nu, när han återkallades, anlände han till sitt nya befäl och fann att dess två arméer, Alfred Schlemms 1:a Fallschirm-Armee (1:a Fallskärmsarmén) och Günther Blumentritts 25:e Armee, var sorgligt underutrustade och underbemannade.
Blumentritt, Gerd von Rundstedts före detta stabschef, hade till uppgift att hålla Nederländerna med fyra utbrända divisioner och en brokig samling enheter från Luftwaffe och Kriegsmarine utspridda över landet. I söder hade Schlemm - en veteran från Kreta och Ryssland - utkämpat en bitter eftertruppsstrid bland tallarna i Reichswald och förlorat hälften av sina män och merparten av sitt artilleri i processen. Hans 70.000 man starka befäl bestod nu nominellt av sex eller så divisioner och diverse smått och gott, inklusive så kallade magen (mag-) bataljoner bestående av män med svåra tarmsjukdomar, understödda av en smula artilleri och färre än 50 pansar- och stormkanoner.
Luftwaffes flygunderstöd var obefintligt och det fanns inga reserver att tala om. Alla divisioner var en bråkdel av sina ursprungliga styrkor, Heinz Fiebigs 84:e infanteridivision var knappt 4.000 man stark och Bernhard Klosterkempers 180:e infanteridivision var ungefär lika stark och dess led var fyllda av medelålders reservister. En högt uppsatt tysk officer beskrev Schlemms styrka som "en skugga av en armé" som "bara kunde låtsas göra motstånd".
När det gäller Schlemm själv förbjöds han vid dödsstraff av Berlin att dra sig tillbaka ett enda steg eller förlora en intakt bro över Rhen till de allierade, vilket han fruktade: "Eftersom jag hade nio broar i min sektor kunde jag se hur mina förhoppningar om ett långt liv snabbt minskade".
Schlemm var av förståeliga skäl rädd för de allierades artilleri och flyg och placerade därför ut relativt få män nära själva floden för att fungera som en "snubbeltrådslinje", medan hans huvudstyrkor grävde ner sig längre bak. Hans största bekymmer var dock

Nedan: Tyska fallschirmjägers (fallskärmssoldater) beväpnade med luftvärnskanoner som denna 20 mm kanon dödade många av sina allierade motsvarigheter
Till höger i bild: Tyska trupper väntar på nästa allierade attack. Deras MG42-kulspruta var hatad och fruktad av de allierade trupperna

FÖRSVARA RHINEN

En högt dekorerad tysk landser håller vakt på västfronten. Han är beväpnad med en Panzerschreck

Bundesarchiv, Bild 183-J28180 / CC-BY-SA 3.0

Tyska krigsfångar samlas under de sista veckorna av kriget

hans nästan totala brist på rörlighet eller reserver. Med nästan inga motoriserade transporter fick hans män använda häst och vagn eller marschera till fots, så när den oundvikliga allierade attacken kom skulle han inte kunna flytta sina få trupper för att gå till motattack. Hans enda hopp låg i att exakt identifiera var landstigningarna skulle ske så att han kunde samla sina män för att möta dem. Den tyska underrättelsetjänsten var dock notoriskt dålig, och Schlemm fick gissa sig till var anglo-kanadensarna skulle anfalla.
Tidigt på morgonen lördagen den 24 mars, efter en enorm artillerispärr, sjösattes de brittiska och amerikanska attackbåtarna över Rhen. De tyska försvararna - som bombats och beskjutits till vansinne - verkade enligt en ung officer "inte ha någon riktig kampvilja", och de två ledande amerikanska divisionerna led endast 31 förluster totalt. När trupperna gick i land och avancerade österut hårdnade motståndet när landsers (smeknamnet för en vanlig tysk soldat motsvarande den brittiska Tommy) från 84:e och 180:e orsakade problem med tung kulsprute- och granatkastareld och till och med dödade befälhavaren för den brittiska 51:a (Highland) infanteridivisionen, generalmajor Tom Rennie.
Schlemms bästa trupper, paras från 7:e och 8:e fallschirmjägerdivisionerna, befann sig i norr runt staden Rees och hade hoppats på lite vila efter att ha varit i ständig strid sedan september året innan. Det skulle de inte få, vilket en av dem, Adolf "Adi" Strauch, insåg när det allierade artilleriet tvingade in honom och hans kamrater i en källare för att söka skydd. Deras kompanichef dök upp och beordrade dem upp för att möta det anfallande brittiska infanteriet, men han sköts till döds när han ledde dem ut ur byggnaden.
En i Strauchs grupp avfyrade en Panzerfaust mot fienden och använde explosionen som uppstod för att ta sig därifrån. Strauch och de andra hade inte samma tur och hade inget annat val än att kasta sina vapen och lyfta sina händer i kapitulation. I söder blev Schlemms LXIII:e kår effektivt förbigången och kunde inte röra sig och kunde därför inte stödja Klosterkemper och Fiebigs belägrade landstigare.
Montgomerys sista krusiduller var att släppa ner den brittiska 6:e och den amerikanska 17:e luftburna divisionen öster om floden för att ytterligare störa det tyska försvaret. Men som tyskarna hade visat vid Arnhem föregående höst, hade de reagerat på nederlaget i luftkriget i väst genom att samla luftvärnskanoner längs fronten för att täcka sina trupper, och dagarna före operationen hade den allierade underrättelsetjänsten tvingats revidera sina uppskattningar av det tyska luftvärnets styrka uppåt, med rapporter som beskrev närvaron av över 800 tyska luftvärnskanoner. Så när den allierade luftarmadan dök upp ovanför deras huvuden var männen i Westheer redo, och med en tragisk ironi öste fallschirmjägarna - i synnerhet Wolfgang Erdmanns 7:e fallschirmjägerdivision - eld över de klumpiga transporterna och de hjälplösa fallskärmshopparna när de drev mot jorden.
De två allierade divisionerna led över 3.000 förluster och det tog de allierade begravningsgrupperna två hela dagar att hugga ner döda fallskärmsjägare från träden i landningszonerna.
Trots detta kämpade 6:e och 17:e luftburna styrkorna tillbaka och lyckades inta de viktiga byarna Hamminkeln och Schnappenberg, ta över 3.000 tyska fångar och i praktiken utplåna 84:e infanteridivisionen i processen.
Inom tre dagar var Schlemms 1:a Fallschirm-Armee i total oordning och hade förlorat halva sin styrka. Porten till Tyskland var öppen.

I mars 1945 skrapade Nazityskland på arbetskraftstunnan, och tonåringar som denna unga pojke inkallades snabbt i leden

Allierade soldater bär en hånfull affisch av Hitler när de navigerar i en skyttegrav nära Rhen. Några tyska soldater blev upprörda och besköt den med maskingevärseld

Med varsin Panzerfaust på axeln traskar dessa Wehrmacht-soldater till fronten

Amerikanska trupper passerar Siegfriedlinjen, en försvarsstruktur som uppfördes längs Tysklands västra gräns på 1930-talet

© Alamy, Getty Images

mjölk och socker, sir?
Mars 1945
Omgiven av brittiska trupper njuter Winston Churchill av en kopp te på en kulle i Rhenlandet i västra Tyskland. Churchill var sjuttio år gammal vid krigsslutet och gjorde 25 utlandsresor under konflikten.

operation ilska

I april 1945 gottgjorde brittiska och kanadensiska styrkor det tidigare misslyckandet med Operation Market Garden och lyckades erövra den nederländska staden Arnhem

ord Greg King

Trupper från 1:a fallskärmsbrigaden fotograferade under slaget vid Arnhem, september 1944

Thre månader efter den hårt vunna och blodiga triumfen den 6 juni 1944 försökte de allierade styrkorna återigen genomföra ett massivt angrepp i Europa. Den här gången riktade de sin uppmärksamhet mot de tyskockuperade Nederländerna. Operation Market Garden, som inleddes i slutet av september 1944, var en flyg- och landattack som skulle bereda väg för trupper att korsa Rhen och invadera norra Tyskland och bryta Siegfriedlinjen.  Planerarna valde den holländska staden Arnhem, som hade en strategisk position längs Rhen. Men de brittiska, amerikanska och kanadensiska trupperna mötte hårt och oväntat motstånd. Den seger som man hoppats på kom aldrig: dåligt väder, förseningar på den allierade sidan och taktiska meningsskiljaktigheter ledde till att operationen misslyckades, vilket innebar att tyskarna fortfarande höll Arnhem och stod mellan de allierade och norra Tyskland. Mellan 15.000-17.000 allierade soldater hade stupat för mycket få vinster.
De allierade var fast beslutna att göra en sista kraftansträngning och började planera ett andra massivt anfall mot Arnhem. De första förberedelserna för Operation Anger, som insatsen fick som kodnamn, ägde rum i februari 1945. Anfallet skulle involvera både brittiska och kanadensiska infanteridivisioner, tillsammans med Royal Air Force, och ske i tre faser. Den första skulle utföras av 56th British Infantry och innebar att de skulle korsa floden IJssel utanför Arnhem i kanadensiska amfibiefartyg. När de väl lyckats landa skulle de få i uppgift att inta den sydöstra delen av staden. Den andra delen av anfallet, som skulle utföras av 146:e brittiska infanteriet, skulle närma sig Arnhem från norr och anfalla alla tyska ställningar. I slutfasen skulle det brittiska infanteriet följa den väg som deras kamrater i 56:e infanteriet hade röjt och inta Nederrijns norra strand (den holländska delen av Rhen) som avgränsade Arnhems västra sida. Därefter skulle 5:e kanadensiska pansardivisionen och 1:a kanadensiska kåren fullborda planen och inta Arnhem centrum.
Tvägen för Operation Anger banades av fyra framgångsrika kampanjer under februari och mars 1945. Operationerna Veritable och Grenade kom först och gjorde det möjligt för de allierade att ta land öster om Arnhem. Den 23 mars inledde fältmarskalk Montgomery sedan operationerna Plunder och Varsity, under vilka de allierade slutligen korsade Rhen. När floden nu var genombruten kunde Operation Anger fortsätta.
Ningen visste riktigt vad man kunde förvänta sig när det gällde tyskt motstånd och försvar. Flygspaning avslöjade att tyskarna hade grävt omfattande skyttegravar längs Rhenstranden vid Arnhem, i väntan på ett allierat angrepp.  Fotografier visade tunga artilleribatterier längs flera av de högre flodsluttningarna vid Westerbouwing i Oosterbeek, som kunde beskjuta allierade trupper som försökte ta mark eller korsa Rhen. Underrättelser tydde på att omkring 10.000 tyska trupper befann sig i Arnhem med omnejd.
Preliminära operationer inleddes den 2 april, då Nijmegenön mellan Waal och Rhen nära Arnhem erövrades och rensades. Denna uppgift föll på 49:e (West Riding) divisionen, känd som "Isbjörnarna", som stod under befäl av 1:a kanadensiska kåren. Detta angrepp skulle möjliggöra en västlig inflygning mot Arnhem. Samtidigt gjorde 2:a kanadensiska kåren ett andra anfall mot den befintliga gångfärjan mellan Westerbouwing och Enka-fabriken öster om Arnhem. När IJssel-floden hade korsats var planen att divisionerna skulle avancera mot Arnhem. Det tyska motståndet var förvånansvärt litet. Inom en dag hade de allierade trupperna ockuperat Nederrijns södra strand och 49:e divisionen (West Riding) hade nått fram till den förstörda Rhenbron nära Arnhem, som hade förstörts av de allierades bombningar hösten innan.
A vecka gick, fylld av sporadiska skärmytslingar då ytterligare allierade

"Flygspaning avslöjade att tyskarna hade grävt omfattande skyttegravar längs Rhenstranden vid Arnhem, i väntan på en allierad attack"

förstärkningarna anlände. Royal Navys landstigningsfartyg samlades uppströms Arnhem; 1st Corps of Royal Canadian Engineers började planera byggandet av fyra Bailey-pontonfärjor. Dessa kunde flottas i position så snart Rhenstranden var säkrad: två över floden IJssel och två över Nederrijn. Royal Canadian Engineers prefabricerade också en Bailey-bro vid Doornenburg; när den var färdigbyggd flöt den tyst nedför IJssel för att invänta utplacering mellan Westervoort och Arnhem. I slutet av den första veckan i april var Arnhem helt omringat på tre sidor.
Det återstod bara att sätta Operation Anger i verket. Toperationen inleddes natten till den 12 april då en liten brittisk styrka, som samlats nära Oosterbeek på södra Rhenstranden, inledde en avledande attack. Stridsvagnar och artilleri besköt tyska ställningar. Den allierade artilleribeskjutningen fortsatte i två timmar, och dessutom bombades strategiska platser i Arnhem från luften. Nära midnatt korsade kanadensiska styrkor floden IJssel nära Westervoort. Området hade redan utsatts för kraftig brittisk flygbombning tidigare under dagen och kanadensarna mötte inget större motstånd. När de väl hade erövrat floden flottades Bailey-bron, som tidigare hade byggts uppströms av Royal Canadian Engineers, på plats, vilket gjorde det möjligt för stridsvagnar och pansarfordon att korsa IJssel och ta sig direkt till Arnhem centrum. Med dem kom vågor av trupper från brittiska 2nd Battalion, South Wales Borderers, Essex Regiment och Duke of Wellington's Regiment.
Wedan den första fasen var avklarad följde kanadensiska trupper och 146:e brigaden anslöt till sina brittiska motsvarigheter. Återigen var det tyska motståndet svagt, men när South Wales Borderers och 4:e bataljonen från Lincolnshire Regiment närmade sig Enka-fabriken mötte de den största koncentrationen av axeltrupper, bestående av infanteri, kulspruteskyttar och medlemmar av holländska SS. Stridsvagnar från Ontario Regiment ryckte in som understöd och lyckades efter flera timmars tungt bombardemang slå ut det återstående motståndet.
Allertidigt inleddes den tredje och sista fasen av Operation Anger. Den 147:e brigaden lyckades använda Nijmegenön som språngbräda för att ta sig över Nederrijn den 13 april. Under dagens lopp avancerade de brittiska och kanadensiska styrkorna försiktigt och stötte på minor när de ökade sitt grepp om staden. Ansträngningarna pågick hela natten, men vid soluppgången lördagen den 14 april hade de allierade trupperna tagit sig in i Arnheims utkanter; de mötte sporadiskt motstånd men på eftermiddagen hade staden fallit.
Arnhem låg i ruiner. Den hade utsatts för kraftiga allierade bombningar under Operation Market Garden, men det var tyskarna som hade orsakat det mesta av kaoset. I slutet av september 1944 hade de beordrat att stadens kvarvarande befolkning skulle evakueras. Under de sju månader som hade förflutit mellan Market Garden och Operation Anger hade ockupationsmakten systematiskt plundrat staden: byggnader och hus hade tömts på möbler, inredning och till och med dörrar och lämnats öppna för väder och vind när vintern kom. De allierade upptäckte således en övergiven, sönderslagen stad; gatorna var fyllda med bråte och många byggnader stod i brand när trupperna intog Arnhem.
Te allierade soldaterna som erövrade Nederländerna ställdes inför en annan oförutsedd svårighet. Befolkningen hade befriats, men den var utsvulten, ett resultat av hungervintern 1944-45. Med tyskarna på flykt gav den brittiske premiärministern Winston Churchill och USA:s president Franklin D. Roosevelt tillstånd till hjälpinsatser. Dessa ägde rum med samtycke från det tyska kommandot i Nederländerna, som gick med på att de deltagande flygplanen som släppte ner hjälppaketen inte skulle beskjutas så länge de flög inom angivna luftkorridorer.
Ten brittiska insatsen, Operation Manna - döpt efter den bibliska berättelsen i Andra Mosebok där israeliterna mirakulöst fick mat från himlen - inleddes den 29 april och pågick i drygt en vecka. Omkring 7.000 ton (7.716 ton) mat släpptes ner i den fortfarande nazistockuperade västra delen av Nederländerna av RAF och skvadroner från Royal Australian Air Force, Royal Canadian Air Force och Royal New Zealand Air Force. Detta visade sig vara en extremt känslig operation: fallskärmar fanns inte tillgängliga för att bromsa de släppta lådornas nedstigning, vilket tvingade planen att flyga så lågt som 120 meter (390 fot) när de levererade förnödenheter.
Operationen Manna innebar en tillfällig lättnad, men svälten kvarstod. Amerikanerna inledde därför en andra fas, Operation Chowhound. Denna inleddes den 1 maj och pågick i sju dagar med hjälp av tio bombgrupper från U.S. 3rd Air Division. Planen flög återigen på extremt låga nivåer och släppte ytterligare 4.000 ton (4.409 ton) mat på överenskomna platser.
Bäre Arnhem föll i händerna på de brittiska och kanadensiska styrkorna hade staden inte längre sin ursprungliga betydelse som mellanstation för en allierad passage av Rhen. Den förblev dock ett viktigt strategiskt och psykologiskt pris, som möjliggjorde en utvidgning av operationer som trängde in i Nederländerna och norra Tyskland. Två veckor efter stadens fall upphörde striderna i Nederländerna genom en allmän vapenvila. Händelserna följde snabbt: den 5 maj, efter beskedet om Hitlers självmord, kapitulerade den tyske överbefälhavaren i Nederländerna till den kanadensiska armén. Tre dagar senare kapitulerade Tyskland, och därmed var kriget i Europa äntligen slut.

"Området hade redan utsatts för kraftiga brittiska flygbombningar tidigare samma dag"

Tyska trupper manövrerar ett pansarfordon som delvis kamouflerats av lövverk

Med hjälp av en liten kärra skjuter två kvinnor en säck med mat genom en kullerstensgata, Nederländerna, 1945

den  hunger vinter

En förstörd järnvägsbro nära Westervoort, 1945

Trupper patrullerar gatorna i Arnhem, april 1945

Under åtta månader införde de tyska ockupanterna ett förödande livsmedelsembargo som ledde till att Nederländernas befolkning svalt

Efter D-dagen, och i väntan på att det tyska styret i Nederländerna skulle kollapsa, inledde de nederländska järnvägarna en landsomfattande strejk i september 1944. Som vedergällning införde det tyska militärkommandot ett embargo på alla transporter till västra Nederländerna. Detta varade i nästan tio veckor innan tyskarna insåg att politiken skulle kunna leda till utbredd sjukdom. Embargot hävdes dock för sent; de minimala förråden hade tömts och den begynnande vintern förvärrade situationen. Ransonerna blev också allt knappare och i början av 1945 hade de halverats. Svält blev vanligt i takt med att Hongervintern (hungervintern) satte in. Frusna floder och kanaler gjorde det nästan omöjligt att leverera mat, och när tyskarna förstörde broar och hamnar översvämmades jordbruksmarken.
Den svältande befolkningen gav sig ut på den ödsliga och frusna landsbygden för att försöka hitta de grönsaker som fanns kvar. Effekterna var förödande. Sjukdomar och undernäring ledde till uppskattningsvis 22.000 dödsfall, en situation som förvärrades av den kalla vintern och bristen på bränsle. I mars 1945 omkom cirka 1.600 invånare enbart i Amsterdam. Situationen underlättades först när de allierade erövrade Nederländerna och inledde sina hjälpinsatser.

Nederländerna drabbades av omfattande förstörelse och över 205.000 civila dödades under kriget

Bilder © Alamy, Getty Images

Mussolinis undergång

Il Duce, som en gång var Italiens mäktigaste man, mötte sitt öde när han flydde förklädd från sitt land när kriget närmade sig sin bittra slutpunkt

ord charles ginger & David smith

en framåtlutade figuren i lastbilens baksäte hade kanske inte förtjänat en andra blick om han inte hade haft solglasögon. Luftwaffekorpralen, som vilade hakan på kulsprutan mellan knäna, var verkligen inte vad partisanerna i 52:a Garibaldi-brigaden letade efter. De var bara ute efter att hitta eventuella förrymda italienare i den lilla kolonn av tyska trupper som var på väg hem. Men solglasögonen - som bars en molnig dag - drog till sig uppmärksamhet, och en närmare granskning av den tyske korpralen avslöjade de omisskännliga dragen hos Benito Amilcare Andrea Mussolini, Italiens tidigare diktator. Det var den 27 april 1945 och historien om Il Duce (ledaren), och det krig han så gärna hade gått med i, närmade sig sitt slut.
En dröm om erövring
Tanken att kriget i Europa skulle sluta med att Nazityskland och dess allierade besegrades skulle ha verkat befängd för Benito Mussolini sommaren 1940. Hitlers styrkor var Europas mästare och Storbritannien skulle säkert snart komma till sans. Mussolini var ivrig att delta i vad han trodde skulle bli en kortvarig konflikt och den 10 juni förklarade han att Italien var i krig med Storbritannien och Frankrike. Det visade sig vara ett katastrofalt beslut.
Lite mer än ett år tidigare hade Italien och Tyskland undertecknat Stålpakten, en militär allians som innebar att båda länderna förband sig att hjälpa varandra i händelse av krig. Italien hade dock skrivit på utifrån antagandet att ett krig i Europa inte skulle bryta ut förrän om minst tre år, Mussolini visste mycket väl att hans framgångsrika men kostsamma kampanjer i Libyen, Etiopien och Albanien hade lämnat Italien oförberett för en större eldsvåda. Det kom därför som en skrämmande överraskning för Mussolini när Hitler skrev till honom i slutet av augusti för att informera sin italienska motsvarighet om sina avsikter att invadera Polen omedelbart. Mussolini var förfärad över tanken på att riskera ett större krig och vägrade först att stödja Tyskland, men hans farhågor skingrades snart när Wehrmacht (med sovjetiskt stöd i öster) snabbt tvingade Polen på knä. Medan resten av Europa hänsynslöst överväldigades förberedde sig Mussolini på att njuta frukterna av Tysklands aggression. Och sedan började tidvattnet vända.
Först höll Storbritannien ut mot alla odds och lovade att kämpa vidare. Sedan slarvade Italien bort en invasion av Grekland, vilket tvingade tyskarna att gå in och avsluta jobbet åt dem. En rad bakslag i Afrika kulminerade i att de kvarvarande italienska styrkorna på kontinenten kapitulerade efter de allierades seger i det andra slaget vid El Alamein i november 1942, ett nederlag som kostade Italien dess hårt förvärvade innehav. Bara några månader senare, i februari 1943, strandade den tyska invasionen av Sovjetunionen (som kostade 85.000 italienska soldater livet) i Stalingrads ruiner. Segern, som tidigare varit så gott som säker, höll nu på att glida axelmakterna ur händerna, och när de allierade invaderade Sicilien (en operation med kodnamnet Husky) i juli 1943 utkristalliserades konsekvenserna av Mussolinis imperialistiska girighet i kung Victor Emmanuel III:s sinne. Det var dags för Italien att söka en utväg innan det var för sent.
Efter år av tunga allierade bombningar hade Italiens krigsansträngningar stadigt försvagats, och i takt med att landets militära kapacitet minskade stärktes motståndet mot Mussolinis styre och Italiens deltagande i kriget. Antifascistiska rörelser hade börjat dyka upp igen, disparata grupper av partisaner som gick samman och slöt en pakt för att störta Italiens diktator. Men i slutändan var det kungen, samma man som hade utsett Mussolini till premiärminister 1922, som avsatte honom från makten.
Den 25 juli, efter ett möte i fascismens stora råd (det organ som kontrollerade den italienska staten) där Mussolini förlorade en misstroendeomröstning, beordrade kungen att han skulle arresteras. Han ersattes snabbt av Pietro Badoglio, en general som hade tjänstgjort under första världskriget och en man som avskydde Mussolini.
Badoglio började snart spela på båda sidor och lovade Hitler att Italien skulle kämpa vidare samtidigt som han sökte upp de allierade i hopp om att diskutera villkoren. Hans ansträngningar för att få till stånd ett fredsavtal gav resultat den 3 september 1943 då Italien undertecknade Cassibile-vapenstilleståndet med de allierade, ett avtal som tillkännagavs av överbefälhavaren

T

Hitler och Mussolini hälsar på trupperna i München, 1937

mussolinis undergång

"mussolini förberedde sig för att njuta frukterna av tyskarnas aggression. och sedan vände vinden"

AOSTA

COMO

07 Mussolinis tillfångatagande
Den 27 april 1945, när Mussolini försökte fly från Italien när de tyska styrkorna föll samman under de allierades angrepp, tillfångatogs han av 52:a Garibaldi-brigaden nära byn Dongo och den schweiziska gränsen. En dag senare avrättas han.

MILAN

VERONA

VENITIA

03 RSI inrättas
Mussolinis enda funktion från och med september 1943 är som ledare för en marionettregim i norra Italien, som i praktiken stöds, organiseras och styrs av tyskarna. Mussolini, som är baserad i Salò, har ingen makt och praktiskt taget inget inflytande kvar.

04 Operationer mot partisaner
I mars 1944 ökar antalet och omfattningen av operationer mot italienska partisaner. Styrkor bestående av både tyska och italienska fascistenheter slår till i en serie räder (kända som rastrellamentos) i norra Italien, med förluster bland partisanerna som ofta uppgår till hundratals.

FLORENCE

RIMINI

LEGHORN

01 Mussolini avsatt
Vägen till Italiens slutliga kapitulation inför de allierade ligger öppen efter att Benito Mussolini avsatts. Han tas till fånga på Hotel Campo Imperatore, glöms bort i brådskan att lämna Rom inför den tyska framryckningen mot staden och räddas av tyska fallskärmsjägare.

06 Befrielsen av Rom
Den 4 juni 1944, bara två dagar före landstigningen i Normandie på D-dagen, befriar den amerikanska femte armén Rom. Kontroversen kvarstår fortfarande om den amerikanska befälhavarens beslutsamhet att nå Rom först, vilket kan ha kostat de allierade chansen att stoppa AOK 10.

PESCARA

ROME

L'AQUILA

ANZIO

05 Genombrott vid Cassino
Efter att tre tidigare anfall mot området runt Cassino misslyckats bryter de allierade slutligen igenom Gustavlinjen, med II polska kåren i spetsen, i maj 1944. Det ser ut som om hela den tyska 10:e armén (AOK 10) skulle kunna fångas, men chansen går förlorad.

Mardrömmarnas teater

CASSINO

FOGGIA

SALERNO

02 De allierade invaderar
Bara timmar efter att de italienska styrkorna kapitulerat till de allierade inleds landstigningen vid Salerno den 9 september 1943. Det starka tyska motståndet överraskar de allierade, som gör långsamma framsteg och sedan stoppas av försvarsverken längs Gustavlinjen. Den typiskt hårda italienska vintern gör inte saken bättre.

PALERMO

TARANTO

Skorzeny lutar sig över en förskräckt Mussolini strax efter att ha räddat honom

En amerikansk stridsvagn dundrar genom Vergato i Italien

Mussolinis och hans älskarinnas sönderslagna kroppar

Eisenhower fem dagar senare. Men om det italienska folket trodde att deras lidande skulle få ett slut, så misstog de sig sorgligt.
Gamla vänner, nya fiender
Innan Italien undertecknade det som blev känt som det korta vapenstilleståndet hade tyska trupper strömmat in i Italien, och när nyheten om avtalet med de allierade kom ut intog Wehrmacht Rom och otaliga andra strategiska positioner. Många italienare kämpade emot sina tyska förtryckare, och ett inbördeskrig bröt ut när partisanerna (av vilka många hade kommunistiska ideal) drabbade samman med italienska fascister lojala mot Mussolini.
När hans land blev en krigszon försmäktade Mussolini i fångenskap och flyttades ständigt till olika platser i ett försök att omintetgöra försöken att befria honom. Han behövde dock inte uthärda fångenskapen länge. Den 12 september, när Mussolini hölls inlåst på Hotel Campo Imperatore (beläget på sluttningarna av Monte Portella i centrala Italien), genomförde ett tyskt kommandoteam en vågad glidflygningsräd under ledning av Otto Skorzeny som lyckades frita Mussolini. Tyskarna förde honom med flyg till Wien och sedan vidare till Ostpreussen och ett möte med Hitler i hans ökända varggömma.
Il Duce hälsades varmt av Hitler, som personligen hade beordrat Gran Sasso-räden, och fick i uppgift att leda en marionettregering i norra Italien - den italienska sociala republiken. Detta var utan tvekan en förödmjukande upplevelse för Mussolini (som skulle tillbringa mer än ett år i husarrest i staden Gargnano vid Gardasjöns strand), men det dämpade inte den eld som fortfarande rasade inom honom.
Mussolini, som var förfärad över nazisternas brutala ockupation men maktlös att stoppa den, fick fyra armédivisioner av sina tyska herrar och formulerade en plan för att inleda en motoffensiv mot de "angloamerikanska inkräktarna", men den misslyckades med att göra några varaktiga vinster.
Fast besluten att kämpa vidare höll han ett tal i Milano i december 1944, som fick stormande applåder från en publik på Teatro Lirico. Det var inte mycket mer än ett sista hurra. I februari 1945 förklarade hans läkare att han var "offer för en allvarlig fysisk och moralisk kollaps". Den tyska militära positionen var också på väg att falla samman.
Den 25 april träffade partisanledningen Mussolini i Milano för att utarbeta villkor för kapitulation av hans fascistiska milisgrupper. Hans försök att förhandla fram ett avtal med dem misslyckades, eftersom endast ovillkorlig kapitulation kunde accepteras. Utan något annat alternativ flydde Mussolini staden samma kväll tillsammans med sin älskarinna Clara Petacci. De nådde Como samma natt och den 27 april hade de stött ihop med några tyska trupper som var på väg tillbaka till fosterlandet. De gav honom en rock, en hjälm, en kulspruta och de ödesdigra solglasögonen i ett försök att dölja hans identitet.
En vägspärr från partisanerna stoppade kolonnen, och efter utdragna diskussioner fick tyskarna veta att de kunde fortsätta men att alla italienare måste lämnas kvar. Partisanerna arbetade sig sedan fram genom kolonnen och skannade ansiktena på människorna i lastbilarna. Så småningom kom de till en där en märklig figur i solglasögon försökte undvika att titta åt deras håll. En närmare inspektion visade att han var ingen mindre än Mussolini, som omedelbart arresterades.
Partisanerna var fast beslutna att inte överlämna Mussolini till de allierade och förklädde honom igen medan de diskuterade vad de skulle göra härnäst. Nästa dag kom de fram till en slutsats och sköt Mussolini och hans följeslagare och dumpade deras kroppar på Piazzale Loreto i Milano. På morgonen den 29 april upptäcktes liken, upphängda i fötterna. Mannen som hade gett liv åt fascismen hängde nu slapp inför en skränande folkmassa, och hans förvridna ideologi ledde i slutändan bara till ruin.

Folkmassor firar Roms befrielse, juni 1944

Bilder © Getty Images, Alamy

dödsryckningar

av det tredje riket

År 1945 hade det länge stått klart att Nazityskland hade förlorat kriget - så varför vägrade så många av dess soldater att kapitulera?

ord Peter Caddick-Adams

tredje rikets dödsryckningar

"många i uniform kämpade vidare eftersom det aldrig föll dem in att inte göra det ... att kapitulera skulle svika fosterlandet"

slutet på andra världskriget i Europa var rörigt, ofta kaotiskt, och absolut inte så planerat eller så snyggt som många historieböcker har antytt. Det tyska motståndet var ojämnt och berodde på om försvararna var inbitna nazister eller inte.
I april 1945 var många tyskar bara halvhjärtat engagerade i att försvara sin ort - till och med nazistiska tjänstemän kunde av flygande krigsrätter dömas skyldiga till brottet Wehrkraftzersetzung (undergräva den militära moralen) och skjutas eller hängas. "Det tyska folket är fast beslutet att utplåna sådana fega, själviska och illojala förrädare och kommer inte att dra sig för att stryka deras familjer ur gemenskapen av dem som kämpar med heder", rasade SS-Gruppenführer Max Simon, som antecknade dödslistor med instruktioner om att "hänga dem, lämna kropparna till beskådan".
Följaktligen välkomnade vissa invånare i Tyskland de västallierade som befriare. Många i uniform kämpade dock vidare eftersom det aldrig föll dem in att inte göra det. En mycket stor del av officerarna härstammade från generationer av berömda förfäder för vilka kapitulation inte var ett ord i deras militära lexikon. Att kapitulera skulle inte bara svika ens fosterland utan också ens familj. Nationalsocialismen fanns inte med i ekvationen.
Andra motiverades av rädsla för de partitrogna, eller för att de genom sin inblandning i krigsförbrytelser eller Förintelsen inte såg någon annan personlig framtid för sig än döden. Utmaningen för de allierade var att ingen visste vilken kaliber motståndarna hade - inbitna eller lättlurade - förrän de möttes.
Den amerikanska 101st Cavalry Group noterade de arméomfattande procedurerna när de ockuperade varje tysk bosättning: "Vi kallade till oss borgmästaren och bad honom beordra alla medborgare att lämna in sina vapen, kikare och kameror. Om vi skulle stanna över natten fick han order om att ordna inkvartering i privata hem, ett Gasthaus, en skola eller ett värdshus. Gruppens tolk, en tysktalande sergeant, blev så småningom skadad och evakuerad, så vår katolske kaplan, fader Powers, fick ibland konversera på latin med den lokale prästen. Tyskarnas reaktion varierade från tjurighet till vänlighet, men sällan direkt stridslystnad. De flesta var glada över att det var amerikaner och inte ryssar som hade kommit."
Att överge Berlin
Det var först efter att väststyrkorna hade korsat floden Rhen i slutet av mars 1945 som Eisenhower fattade beslutet att överlåta erövringen av Berlin till Sovjet, vilket föranleddes av att Omar Bradley från den amerikanska 12:e armégruppen hade lämnat in en uppskattning om att erövringen av Hitlers huvudstad skulle kosta minst 100.000 allierade dödsoffer. Samtidigt i Washington oroade sig den amerikanska arméns stabschef George C. Marshall för hur, när och var västliga och sovjetiska styrkor skulle mötas, utan att känna till varandras språk, taktik och avsikter, med en mycket hög risk för förluster genom egen eldgivning.
Eftersom Berlin låg inom den föreslagna framtida sovjetiska ockupationszonen, som Roosevelt, Churchill och Stalin kommit överens om på högsta nivå, såg Eisenhower ingen mening med att ta en stad till ett högt pris bara för att lämna tillbaka den senare. Dessutom blev Ike alltmer angelägen om att byta resurser för att säkra de bayerska alperna, platsen för Hitlers berömda Berchtesgaden reträtt och den ryktbara platsen för den bergiga nationella redutten dit man antog att de trogna skulle dra sig tillbaka. Av dessa skäl var Berlin inte längre i Eisenhowers sikte, och den 28 mars telegraferade han Stalin i enlighet med detta.
Montgomery, som samma dag informerades per telefon om beslutet, var rasande över att inte ha fått sin chans och klagade över Eisenhowers huvud till Churchill, men amerikanerna förblev oberörda. Den 31 mars bekräftade Eisenhower sina nya instruktioner till Montgomery och avslutade: "Du kommer att märka att jag inte nämner Berlin. Den platsen har för mig inte blivit något annat än en geografisk plats, och jag har aldrig varit intresserad av dessa. Mitt syfte är att förstöra motståndarens markstyrkor och hans vilja att göra motstånd." I Eisenhowers ögon hade Berlin blivit ett politiskt mål, inte ett militärt.
På Marshalls inrådan insåg överbefälhavaren också nödvändigheten av att hålla sina arméer intakta, för efter Europa väntade Japan. Eisenhower och Bradley höll dock förändringen av uppdraget för sig själva tills hans beslut hade accepterats av Sovjetunionen. Den notoriskt hemlighetsfulle Stalin och hans Stavka (överkommando) tog god tid på sig att svara. De väntade på att Königsberg, huvudstad i Ostpreussen och dagens Kaliningrad, skulle falla för Rokossovskys 2:a vitryska front. Den 9 april föll staden, vilket gjorde det möjligt för Stalin att flytta de extra trupper han behövde till Oderns östra strand mot Berlin, där de anslöt sig till Zjukovs och Konevs fronter (sovjetiska armégrupper), redo att omsluta den tyska huvudstaden.
Eisenhower meddelade formellt sina styrkor om de ändrade målen först när han fick veta att det sovjetiska fälttåget skulle inledas. På kvällen den 15 april informerade han sina armébefälhavare om att Montgomerys 21:a armégrupp skulle bege sig mot Bremen, Hamburg och Kiel, Östersjökusten och Danmark. Simpsons amerikanska 9:e armé skulle sikta på Magdeburg vid Elbe, medan den amerikanska 1:a arméns destination skulle vara Leipzig. Pattons 3:e armé skulle nå den tjeckiska gränsen och östra Österrike, medan Devers fransk-amerikanska 6:e armégrupp skulle ta München, sydvästra Tyskland och västra Österrike. Sedan dess har Berlinfrågan debatterats och förvrängts till stor del genom det kalla krigets lins. James M. Gavin från 82:a, som hade planerat att gå ner med sin luftburna division, blev aldrig övertygad och argumenterade flera gånger offentligt och i sin självbiografi med den provokativa titeln från 1979, På väg till Berlin"Jag har aldrig kunnat övertyga mig själv om varför vi inte erövrade den."
Stephen E. Ambrose, Antony Beevor och Max Hastings, bland många andra, har

George C. Marshall (t.h.) hälsar på amerikanska soldater i Belgien, 22 oktober 1944

hävdade att det var rätt beslut att undvika den tyska huvudstaden. Genom att överge maratonspurten mot staden förhindrade man en oavsiktlig öst-västlig konfrontation som skulle ha spätt på Stalins misstankar och erkände att Sovjet, som redan befann sig vid Oder och 48 kilometer från dess hjärta, alltid skulle vinna en kapplöpning mot huvudstaden. Även Churchill, som hade protesterat högljutt mot bytet, insåg snart det kloka i att telegrafera till utrikesminister Anthony Eden: "Det verkar som om de västallierade inte omedelbart är i stånd att forcera sin väg in i Berlin. Ryssarna har 2,5 miljoner soldater på andra sidan. Amerikanerna har bara sina spjutspetsar, säg 25 divisioner, som täcker en enorm front och på många ställen redan är engagerade."
Bakhåll
Ett av de områden som skulle fortsätta att göra motstånd var Bautzen, en kompakt och vacker medeltida stad som var grupperad kring sin katedral från 1400-talet och fortfarande omgiven av gamla murar och torn. Staden, som låg på en udde med utsikt över floden Spree nära den polsk-tyska gränsen, hade redan bevittnat ett Napoleonslag 1813, och i slutet av april 1945 skulle dess 40 000 invånare, som svämmat över av flyktingar som flytt Röda armén, bevittna Wehrmachts motanfall mot 1:a ukrainska fronten. De framryckande horderna bestod av en massiv, stridshärdad sovjetisk formation under ledning av Ivan Konev, som ofta hade gått i spetsen för hela östfronten och som nu ledde anfallet mot Berlin.
I detta skede av kriget var de sovjetiska landstyrkorna gigantiska ångvältar som krossade allt i sin väg genom den rena vikten av antalet trupper, stridsvagnar och artilleri. På väg mot Bautzen var den underordnade 2:a polska folkarmén, 90.000 man stark och ledd av Karol Swierczewski, som rekryterade etniska polacker som fördrivits över hela Sovjetunionen och tvingats - eftersom de inte hade något annat val - att strida för Stalin. Swierczewski var en gammal bolsjevik av polsk härkomst som hade tillbringat sitt liv som en hänsynslös hantlangare till Stalin och som en gång hade fört befäl över antifascistiska trupper i det spanska inbördeskriget.
De fem infanteridivisionerna och pansarkåren i den polska formationen avancerade österut längs den 112 kilometer långa Reichsstrasse 6 från Görlitz via Bautzen till Dresden för att säkra Konevs södra flank. Efter att med lätthet ha underkuvat grannstäderna nådde och omringade de Bautzens mittpunkt, utlyste en festung (fästning) av Hitler och vars kapitulation skulle innebära en dödsdom för dess befälhavare. Denne officer, den 47-årige oberst Dietrich Höepke, ledde cirka 3 000 Volkssturm, Hitlerjugend, en

"sovjetiska landstyrkor var gigantiska ångvältar som krossade allt i sin väg genom ren vikt av antal"

Ett vrak av en tysk stridsvagn ligger i en flod bredvid en förstörd automatkanon

Marskalk Ivan Konev (till höger) överlägger med marskalk Pavel Rotmistrov (chef för Röda arméns pansardivisioner) i en observationspost

4:e arméns pansarkompani och delar av 1244:e grenadjärregementet, förstärkta med 200 logistiktrupper från Franz Roestels 10:e SS-division "Frundsberg", som förde befälet från sitt högkvarter i Ortenburgs 1400-talsslott med utsikt över staden.
Dessa män skulle kämpa som lejon, efter att ha förseglat sin stad med vägspärrar på varje genomfartsled, medan varje smal gata var full av kulsprutor och pansarvärnsvapen på de övre våningarna. Men efter två dagar av vilda strider i städerna och intensiva strider från hus till hus hade män från 7:e mekaniserade kåren under Swierczewskis befäl stormat in i stadens centrum, precis som de hade gjort i otaliga andra bosättningar.
Men plötsligt, från kl. 13.00 den 21 april, drabbades angriparna av krigets sista tyska offensiv. Från sydost avancerade erfarna stridsvagns- och infanteridivisioner från general Fritz-Hubert Gräser 4:e pansararmé, som förfogade över anmärkningsvärda 62 stridsvagnar och 293 självgående kanoner, mot nordväst och skar igenom de dåligt försvarade polska kommunikationslinjerna öster om Bautzen. De hade samlats i hemlighet i bergen och skogarna i söder, sett sina motståndare svepa förbi och var helt obemärkta av Swierczewski, som skyndade på sina män längs Reichsstrasse för att komma till Dresden.
Under Gräsers befäl stod två erfarna pansardivisioner: Hermann von Oppeln-Bronikowskis 20:e Panzer och Max Lemkes Hermann Göring, tuffa veteraner från Nordafrika och Italien.
Dessa förstärktes av två mekaniserade formationer: Hermann Schulte-Heuthaus "Brandenburg" och en andra division av Hermann Göring Panzergrenadiers under ledning av Erich Walther. Ytterligare avdelningar kom från Max Sachsenheimers 17:e infanteri och resterna av Hans-Ernst Kohlsdorfers 545:e Volksgrenadier. Förutom pansar bestod styrkan av 50.000 man och 600 artilleripjäser, en imponerande sammansättning för Wehrmacht i alla krigsskådeplatser 1945. Deras mål var att stoppa Konevs framryckning, bryta igenom till Berlin och hålla staden tillräckligt länge för att kunna överlämna den till de västallierade. Med drastisk brist på bränsle var det ett hopplöst hopp, eftersom de inte kände till Eisenhowers ändrade planer och vägran att närma sig rikets huvudstad.
Trots detta hade Gräser genom god spaning på slagfältet upptäckt en 48 kilometer lång lucka mellan de främre polska elementen och deras bakre skikt, vilket också var gränsen mellan polackerna och den sovjetiska 52:a armén i norr. Gräser hade lärt sig att det bästa sättet att tränga igenom en motståndares front var att utnyttja gränserna mellan enheterna och beordrade sina pansarvagnar - följda av infanteri - in i den försynta öppningen. De leddes av den färgstarke Oppeln-Bronikowski, en veteran från Normandie, utmärkt ryttare och ivrig militärhistoriker. Oppeln-Bronikowski inspirerade sina underlydande med berättelser om hur Wellington hade använt just ett sådant intervall bland sina motståndare för att vinna slaget vid Salamanca 1812 och beordrade sina pansarvagnar att kasta sig genom öppningen.
Med få tyska maskiner använde 20:e, som hade tillbringat hela sitt stridsliv på östfronten, stora mängder erövrat sovjetiskt pansar, pansarvärnskanoner och infanterivapen som gav dem fördelen att kunna lura sina motståndare tillräckligt länge för att bryta igenom. Med stöd av en sista anstormning av Junkers 87G och Stukas beväpnade med ett par stridsvagnskrossande 37-millimeters (1,5 tum) kanoner, överväldigade Oppeln-Bronikowskis män fullständigt den sovjetiska 48:e gevärskåren och dödade generalmajor M.K. Puteiko från 254:e gevärsdivisionen. Närmare Dresden tog det Swierczewski, som jonglerade sin militära karriär med ett beroende av vodka, alldeles för lång tid att inse allvaret i situationen och kaoset bland hans bakomvarande formationer, som hade fångats på marschen.
En del av hans trupper var rekryter som var nya i strid, inkallade från nyligen återtagna polska sektorer och vars officerare var lika oerfarna och få till antalet. En annan befälhavare, Aleksander Waszkiewicz, från den polska 5:e divisionen, omkom också, och den medföljande 16:e stridsvagnsbrigaden förintades, med förlust av 100 stridsvagnar, och få av dess 1.300 anställda överlevde. Medvetna om varandras grymma rykte begick båda sidor krigsförbrytelser. Medan sovjeterna brände ihjäl nästan 200 Volkssturm i en lada den 22 april, dödade tyska trupper samma dag personalen och de sårade på ett polskt fältsjukhus i en handling utan samband.
I detta ögonblick bröt Oppeln-Bronikowskis pansarmän och 300:e brigadens stormkanoner igenom för att undsätta försvararna av Bautzen och dess omgivande byar. Endast 400, inklusive den orädde Höepke, återstod efter den sex dagar långa belägringen. Andra trupper lyckades lägga sig i bakhåll för den polska 9:e divisionen och tillfångata dess befälhavare, överste Alexander Laski. Den 23 april avbröt Swierczewski för sent sin framryckning och drog tillbaka en stor del av sin styrka för att täppa till luckan. Han beordrade sin pansarkår, plus 8:e infanteridivisionen, att lämna Dresden för att stödja striden bakom honom. Hans överordnade Konev, rasande över bakslaget, skickade sin stabschef Ivan Petrov och operationschefen Vladimir Kostylev för att bedöma situationen. På deras rekommendation avskedades Swierczewski på grund av inkompetens och Kostylev tog hans plats. Därefter omfördelade Konev motvilligt åtta divisioner från sin framryckning plus 2:a flygarmén för att förstärka den polska sektorn.
Den 26 april, med Konevs förstärkningar på plats i norr, som blockerade all vidare exploatering av Wehrmachts framskjutna läge, och med huvudstridens fokus uteslutande på Berlin, 241 kilometer bort, dog kampen om Bautzen och dess inland ut. Den 1:a ukrainska fronten hade dock tvingats avbryta sin offensiv mot Dresden, som liksom Bautzen föll i Röda arméns händer först den 9 maj. Förseningen gjorde det möjligt för tyska enheter, inklusive Oppeln-Bronikowskis pansarvagnar, fullastade med eftersläntrare och flyktingar, att ta sig västerut mot de amerikanska linjerna. Höepke lyckades smita undan, men med sitt land i ruiner begick han självmord kort därefter.
Vid det laget hade de polsk-sovjetiska styrkorna förlorat 18.323 döda, sårade eller saknade, plus 250 stridsvagnar, i Wehrmachts sista seger någonsin. På grund av omöjligheten att föra ordentliga register i rikets döende glöd var det bara möjligt att uppskatta de totala tyska förlusterna till 6.500, medan Leipzigs universitet senare beräknade 716 civila dödsoffer som fångats i stridszonen. Under den östtyska kommunisttiden restes minnesmärken runt Bautzen till minne av dess "befrielse" av de kamratliga polackerna, och en JS-2-stridsvagn som påstods ha deltagit i slaget transporterades tillbaka till Kraków, där den fortfarande står. Även om Gräsers 4:e pansararmé misslyckades med sitt operativa mål att nå Berlin, vann den en anmärkningsvärd seger mot sin mycket större motpart och uppnådde den ännu viktigare bieffekten att tiotusentals soldater och civila kunde nå väst.
En mirakulös flykt
Samtidigt pågick ett annat, större slag på Konevs norra flank, med Halbe som centrum. Den lilla bosättningen låg i den nordvästra utkanten av Spreewald, ett stort skogsområde på 2 590 kvadratkilometer med dåliga vägar och genomkorsat av vattendrag och träsk mitt emellan Dresden och Berlin.
Detta är sedan länge ett turistmål och var den fristad dit Theodor Busses 9:e armé hade dragit sig tillbaka efter att utan framgång ha försvarat Seelowhöjderna mot Zjukovs 1:a vitryska front. Busse, en gammal östfrontsspelare som utnämnts först den 20 januari, hade hamrats vid Seelow under 16-19 april, den sista försvarbara positionen före Berlin, i tio mot ett underläge mot Zjukovs enormt överlägsna formation. Under hård press hade hans 9:e armé splittrats, med vissa enheter fångade i norr, andra beordrade in i huvudstaden och en rest under dess befälhavare tvingad att dra sig tillbaka 97 kilometer sydväst till skydd av Spreewald, nära Frankfurt an der Oder.

Tyska flyktingar styr en vagn genom Spree-skogen, 1945

Hitlers hem i Berchtesgaden utplånades av allierade bombplan. Man hade befarat att hans inbitna anhängare skulle dra sig tillbaka hit för att fortsätta kriget

Men i en tid med flytande frontlinjer och få tillgängliga stridsuppgifter blev Busses styrkor klämda mellan Konevs män i söder och Zjukovs formation i norr, även om båda de sovjetiska formationerna främst var inriktade på att omringa Berlin. Pressad av sovjetiskt flyg, som de inte hade något annat försvar mot än under Spreewalds lövverk, och med snabbt sinande lager av bränsle, ammunition och ransoner, hade Busses armé krympt från 110.000 i början av april till omkring 80.000, med 79 pansarvagnar och 150 andra pansarfordon.
Spree-skogens säkerhet var dock illusorisk. Dess sjöar, skogar, kanaler och träsk bromsade upp rörelserna och gjorde det möjligt för Konev att snabbt omringa området och tränga in Busses män i ett område utan taktiskt värde med få utgångar. Det var den 22 april som Hitler blev rasande när han insåg att Busse inte skulle komma till hans undsättning, trots att 9:e armén i själva verket inte kunde röra sig norrut utan att förintas. Det var nu Führern förklarade kriget förlorat, vägrade att flyga söderut till Bayern som alla hade trott och meddelade att han skulle stanna i Berlin till slutet och sedan ta livet av sig. Efter att delvis ha återfått förståndet (men inte förnuftet) gav Hitler den 26 april i en sista overklig ordergivning Busse i uppdrag att ansluta sig till Walther Wencks 12:e armé längre västerut och bryta belägringen av Berlin.
Busse gjorde två utbrytningsförsök på nätterna den 25 och 27 april från en position som krympte alltmer, som en ballong som långsamt tömdes på luft. Med den sovjetiska 2:a gardeskavallerikåren med sabelviftande ryttare aktiva bakom sina egna linjer, och med 12.000 dödade under fyra dagars strider, lyckades en tredje massutbrytning natten till den 28 april när hans män trängde igenom 50:e gardeskarpskyttedivisionens linjer vid Halbe, som effektivt blev ett nålsöga genom vilket alla överlevande var tvungna att passera. De som lyckades fly hade som mål att ansluta sig till resterna av 12:e armén 80 kilometer västerut, nära Beelitz, sydväst om Berlin.
De var dock tvungna att först korsa huvudmotorvägen Berlin-Dresden (dagens E55), längs vilken Sovjetunionen hade lagt ut en rad bakhåll, där många flyende trupper greps. Framryckningen längs Halbe-Beelitz-korridoren var långsam och disciplinen urholkades snabbt när Zhukovs och Konevs formationer översköljde varje flank med spärreld av artilleri och Katyusha-raketer. Medlemmar av SS och deras motsvarigheter i Wehrmacht övergick snart till inbördesstrider, där de anklagade varandra för att hjälpa sina egna samtidigt som de vägrade hjälpa sina landsmän att fly.
Tony Le Tissiers Slakten vid Halbe (2007) konstateras att brinnande delar av Spreewald och omgivande buskage hade satts i brand av granatbeskjutning, vilket hjälpte vissa tyskar men hindrade andra, som blev desorienterade och förirrade sig in i sovjetiska linjer. Lika många skadades av trädsplitter som av het metall, och Busses mannar hade för bråttom med att sätta upp eldställningar och besvara elden. Konev var särskilt framgångsrik i att dela upp Busses kolonner i mindre delar och överväldiga dem i isolerade fickor. Trots detta kämpade en huvudformation på cirka 25.000 man, med 4:e gardets pansararmé hack i häl, sig fram till Beelitz.
Där överlade de två armécheferna och i stället för att förflytta sig 48 kilometer nordost till Berlin, som Hitler hade beordrat, beslöt de att så många som möjligt av deras folk skulle hamna i amerikanska händer väster om floden Elbe. Väl över den delvis förstörda bron vid Tangermünde kapitulerade de till den amerikanska 102:a infanteridivisionen på västra stranden mellan den 4-7 maj.
Som Antony Beevor observerade i Berlin: The Downfall (2002), "Den mest häpnadsväckande delen av historien är inte antalet som dog eller tvingades kapitulera, utan de 25.000 soldater och flera tusen civila som lyckades ta sig igenom tre linjer av sovjetiska trupper."
De lämnade dock efter sig 24.000, som senare begravdes på Halbe skogskyrkogården, och ytterligare 16.000 saknades, och vid det laget var deras rike verkligen dött.

Tyska trupper kapitulerar för några amerikanska soldater. Tusentals Wehrmacht-anställda insåg att kriget var förlorat och var desperata att undvika sovjetisk fångenskap

När de allierade närmade sig Berlin blev Nazityskland alltmer beroende av Volkssturms krigare, många av dem unga och oerfarna

på spaning efter fara
Mars 1945
Tyska soldater bemannar en luftvärnskanon på en väg vid Oderfronten, inte långt från gränsen till Polen. Två månader tidigare hade Sovjetunionen satt in omkring 5 000 flygplan när de inledde Vistula-Oder-offensiven.

den yttersta tiden

OF

hitler

I januari 1945 flyttade Adolf Hitler och hans närmaste medarbetare permanent in i sin underjordiska bunker. Detta var början på slutet, men vad hände egentligen under de sista månaderna under Berlin?

ord Jonathan Trigg

dolf Hitler - Nazitysklands Führer - var en nomad. Från sitt makttillträde 1933 och under alla krigsåren var han en diktator utan fast punkt. Officiellt bodde Hitler på rikskansliet i Berlin, men under kriget vandrade han runt i Europa, höll sig borta från huvudstaden och slog sig ner i något av sina 20 Führerhögkvarter (Führerhauptquartiere).
Hans favoriter var Berghof nära Berchtesgaden i Bayern och Wolfsschanze (varggrottan) i Ostpreussen. Men när kriget vände sig mot Tyskland hösten 1944 flyttade han till Örnnästet (Adlerhorst) nära Bad Nauheim i Hessen för att planera och övervaka sin sista roll som tärningsspelare i väst: Unternehmen Herbstnebel (Operation Höstdimma), Ardenneroffensiven som skulle bli känd som Ardenneroffensiven.
Eftersom attacken misslyckades - och dess systeroffensiv Nordwind i söder - gjorde Hitler och hans följe sitt sista drag under kriget när de satte kurs mot nordost och anlände till Berlin den 16 januari 1945. Där bestämde sig Hitler för att inte slå sig ner i sin så kallade Führerwohnung (ledarlägenhet) på övervåningen av rikskansliet, utan valde istället ett komplex av kontor, tunnlar och förvaringsrum som hade byggts nästan nio meter under kansliets trädgård - Führerbunkern.
Bunkern
När Hitler gick ner för trappan genom den övre nivån - Vorbunkern - och genom ståldörren ner till den nyare, lägre nivån, kunde få av de cirka 30 anställda som följde med honom ana att detta skulle bli diktatorns sista tillflyktsort. Han skulle inte lämna den levande.
Att börja med sov Hitler bara i bunkern och tog sig därifrån på eftermiddagarna till sin dagliga militära konferens på högsta nivå i kanslerskansliet. Där, omgiven av sina högre officerare, skulle han informeras om den senaste utvecklingen på fronterna: väst, öst och Italien. Nyheterna var dåliga - Röda arméns Vistula-offensiv hade inletts den 12 januari och avancerade stadigt västerut. Den 2 februari nådde sovjeterna floden Oder, bara 69 kilometer från Berlin. Mindre än fjorton dagar senare kapitulerade resterna av garnisonen i Budapest och Dresden, Sachsens arkitektoniska juvel, brandbombades av RAF och förvandlades till aska.
Mars bjöd på mer av samma sak: Hitler beordrade en stor offensiv i Ungern för att försöka skydda landets desperat behövda oljefält, men till ingen nytta; tyskarna förlorade tusentals män och hundratals pansarvagnar och uppnådde ingenting.
Över i västöst nådde John W. Leonards amerikanska 9:e pansardivision Rhen vid Remagen och fann den massiva Ludendorffbron intakt. Genom att erövra den gick angloamerikanerna nu in i Nazitysklands hjärta. Montgomery gick norrut fjorton dagar senare och inom några dagar var Walter Models armégrupp B (Heeresgruppe B) omringad i Ruhrfickan. De allierades våroffensiv i Italien knäckte fronten där och tvingade tyskarna till en halsbrytande reträtt.
Hitler som missbrukare
Vid det här laget var Hitlers fysiska och psykiska hälsa under stor press. Heinz Guderian, chef för arméns generalstab, var chockad över sin en gång så formidabla ledares utseende:
"Hela vänstra sidan av hans kropp skakade... Han gick tafatt, böjde sig mer än någonsin och hans gester var både ryckiga och långsamma. Han var tvungen att få en stol under sig när han ville sätta sig."
Han var alltid benägen att ha kraftiga humörsvängningar och hans utbrott och raseriutbrott blev allt mer uttalade. En operation i september för att avlägsna en polyp från stämbanden hade skadat hans röst, och hans hörsel hade inte helt återhämtat sig från bombexplosionen den 20 juli 1944 som nästan lyckades mörda honom. Omgiven av läkare fortsatte hans tillstånd att försämras. Hans personliga läkare, Karl Brandt, en SS-officer som var ansvarig för T4-programmet för eutanasimord, blev alltmer åsidosatt av en annan SS-läkareludwig Stumpfegger, och hans olycksbådande chef, Theodor Morell.
Morell, som var sjukligt överviktig och hade ett tvivelaktigt rykte som kvacksalvare, utövade en alltmer

A

Hitlers sista dagar

han behandlade honom med en uppsjö av över 70 olika substanser, bland annat metamfetamin, kokain och opioider. Efter ytterligare en injektion - han kunde ibland få 20 eller så per dag - förklarade sig den nazistiske diktatorn uppfriskad och revitaliserad, men hans långsiktiga hälsa och omdöme höll på att falla sönder.
När Berlin bombades nästan dagligen under mars flyttade Hitler sina konferenser från kansleriet ner i bunkern och vågade sig sällan ovan jord, bara ibland promenerade han med sin älskade schäfertik Blondi i kansleriets trädgård. Hans förbindelse med omvärlden var nu i bästa fall svag. De enda nyheter han fick var via besökare, genom bunkerns telefonväxel eller från radion, där han nu allt oftare lyssnade på BBC - ett brott som han hade bestämt skulle bestraffas med döden i Tredje riket.
Livet under jord
Livet i bunkern var säkrare än i den hårt bombade staden ovanför, men det var ändå ganska dystert. Eftersom bunkern låg under grundvattenytan var fukt ett stort problem, och kondens droppade ner längs betongväggarna. Dieselgeneratorer gav elkraft och belysning samt drev de pumpar som behövdes för att hindra platsen från att långsamt översvämmas. Luften var unken och fuktig och den otillräckliga ventilationen skapade en klaustrofobisk och instängd atmosfär, som förvärrades av det ständiga surrandet från generatorerna som orsakade huvudvärk och illamående hos många av de anställda.
Bland personalen fanns ett antal sekreterare som Traudl Junge och Gerda Christian, telefonister som SS-Oberscharführer (sergeant) Rochus Misch, Hitlers sjuksköterska Erna Flegel och hans österrikiska kokerska Constanze Manziarly. I bunkern trängdes också några av Führerns högsta chefer, bland annat hans partisekreterare Martin Bormann.
Rikets förestående kollaps, Hitlers försämrade hälsa och Morells tjänster påverkade tillsammans Führerns omdöme negativt. Han var aldrig den som tog råd av sina militära experter och vägrade allt oftare att lyssna på deras varningar eller agera på deras förslag och blev istället ofta rasande, som Guderian mindes när han upprepade sitt krav på att de 200.000 soldater som var instängda i Kurlandsfickan i Lettland skulle evakueras sjövägen tillbaka till Tyskland för att strida för landets försvar:
"Med höjda nävar, kinderna blossande av raseri och hela kroppen darrande stod mannen där framför mig, utom sig av raseri och med all självbehärskning förlorad... Han skrek nästan, ögonen tycktes vara på väg att tränga ut ur huvudet och ådrorna stod ut i tinningarna", säger Guderian. Det värsta skulle komma.
Låt Tyskland brinna!
Den nihilism och grymhet som låg till grund för nazismen manifesterade sig den 19 mars med utfärdandet av ett dekret med titeln "Destruktiva åtgärder på rikets territorium" - även kallat "Nero-dekretet". I dekretet förklarade en hämndlysten Hitler: "Jag beordrar därför att alla militära transport- och kommunikationsanläggningar, industrianläggningar och förrådsdepåer, liksom allt annat av värde inom rikets territorium, som på något sätt skulle kunna användas av fienden omedelbart eller inom överskådlig framtid för att fortsätta kriget, ska förstöras."
Ansvaret för detta massiva program av avsiktlig vandalism gavs till Hitlers tidigare favoritarkitekt och nu högsta chef för vapenproduktionen, Albert Speer. Speer stod framför sin ledare och uppmanade honom att ta sitt förnuft till fånga och bespara Tyskland ytterligare smärta:
"Ur rustningssynpunkt var kriget förlorat.. Jag sa rakt ut till honom att kriget kommer att vara slut inom fyra eller sex veckor... och att det nu är nödvändigt att göra allt för att hjälpa det tyska folket i denna situation."
Hitlers svar var eftertryckligt: "Om kriget förloras kommer också nationen att gå under... Det finns ingen anledning att längre fundera över grunden för ens en mycket primitiv existens... Nationen har visat sig svag... Dessutom är de som blir kvar efter striden av ringa värde, eftersom den goda viljan har fallit."
Speer var fullständigt förbluffad. Han insåg att Nerodekretet skulle orsaka outsägligt lidande för en redan förkrossad tysk befolkning och bestämde sig för att inte lyda det: "Jag gav

"Livet i bunkern var säkrare än i den hårt bombade staden ovanför, men det var ändå ganska dystert."

2x © Alamy

Hans pupiller är kraftigt utvidgade, en kraftigt drogad Hitler fotograferad bara några dagar före sin död

På ett av de sista fotografierna som någonsin tagits av honom delar Hitler ut tapperhetsmedaljer till tonåriga medlemmar av Hitlerjugend

hitlers sista dagar

inuti fÜhrerbunker

Hitlers sista gömställe var bombsäkert och explosionssäkert, men det kunde inte skydda diktatorn från den katastrof som höll på att drabba hans huvudstad

Den första fasen av bunkerns konstruktion, Vorbunkern, byggdes ursprungligen som ett skyddsrum för rikskansliet och grävdes ned 1,5 meter under en källare i den gamla kanslibyggnaden och färdigställdes 1936 - samma år som sommarolympiaden i Berlin. När de angloamerikanska styrkornas bombningar av Berlin blev allt vanligare under krigets gång fattades beslut om att bygga en mycket större och säkrare nivå: Führerbunkern. Führerbunkern skulle förbindas med Vorbunkern genom en sprängdörr av stål och en trappa, men skulle ha ett cirka tre meter tjockt betongtak och bestå av 30 rum som förgrenade sig från en lång korridor. Flera av rummen var avsedda för Hitler och Eva Brauns personliga bruk, bland annat ett vardagsrum, ett arbetsrum (där det hängde ett stort porträtt av den preussiske kungen Fredrik den store), ett sovrum för Braun och ett annat för Hitler. Kommunikationen med omvärlden skedde via en telefonväxel, en telexmaskin, en militär radioapparat med en antenn som gick upp till ytan och via personliga budbärare. Ventilationen var inte särskilt god och i kombination med fukten var atmosfären i bunkern både klaustrofobisk och deprimerande. Trots sin storlek var bunkern trångbodd, särskilt mot slutet när Joseph och Magda Goebbels och deras sex barn anlände.

Till trädgården
I enlighet med hans instruktioner fördes Hitlers och Brauns kroppar via denna utgång till kansliets trädgård för att brännas kort efter att deras kroppar hade hittats i hans arbetsrum.

genomgångsrummet
Det var från det här rummet som Hitler och hans högsta tjänstemän planerade och lade fram order för de sista månaderna av kriget.

hitlers rum
Detta sparsamt inredda rum fick möbler från kansliet omkring februari när bunkern blev Führerns permanenta bostad.

Hitlers livläkare
Detta var kvartalet för Hitlers livläkare, ursprungligen Ernst-Robert Grawitz, som begick självmord i april. Han ersattes av Ludwig Stumpfegger.

arbetsrum
I Hitlers arbetsrum fanns en oljemålning av Fredrik den store. Det var i detta rum som han och Eva Braun begick självmord kort efter att de hade gift sig.

väntrummet
Detta var bunkerns lägre nivå, skyddad av en extra säkerhetsnivå. Här kunde personalen vänta på att få träffa sina överordnade.

© Getty Images

3x © Getty Bilder

När de tyska styrkorna var decimerade sattes Hitlerjugend in i kampen mot Sovjets framryckning

Nazistpropagandan beordrade Folkets storm att kämpa för "frihet och liv"

Tre medlemmar av Tredje rikets sista försvarslinje, Volkssturm (Folkstormen), beväpnade med pansarvärnsvapnet Panzerfaust

De tyska styrkor som försvarade Berlin kapitulerade till Sovjetunionen den 2 maj 1944

slaget om berlin, 1945

Den sovjetiska framryckningen till Berlin inleds med fyra dagars strider mot det tyska försvaret vid Seelow Heights. En miljon sovjetiska soldater överväldigar så småningom den tyska IX:e arméns 110.000 man.  16 april 1945

Berlin börjar beskjutas och fortsätter tills staden kapitulerar. Det är också Adolf Hitlers 56:e födelsedag, som han firar i sin bunker medan bomberna faller över staden.  20 april 1945

Under ledning av marskalk Georgij Zjukov börjar 1:a vitryska fronten rycka in i de östra förorterna medan marskalk Ivan Konevs 1:a ukrainska front kommer in från norr. Hitler börjar planera ett svar.  21 april 1945

Hitler får veta att hans planer inte kan genomföras och förklarar kriget förlorat, men förbinder sig att stanna i Berlin till slutet. En triumferande Stalin ger sina sista anfallsorder till Zhukov och Konev.  22 april 1945

De sovjetiska styrkorna fortsätter att förstärka sin inringning av Berlin och rör sig allt längre in i huvudstadens förorter och skär samtidigt av den tyska IX:e armén från staden 23 april 1945

XII armén försöker inleda en motoffensiv mot de anstormande sovjetiska styrkorna, men utan större framgång. Försöken hindras av ihållande bombningar från RAF, som bromsar deras framfart.  24 april 1945

ordern att motsäga Hitlers strikta order att förstöra allt."
Hitler var nu så skild från verkligheten av vad som hände ovanför honom att han inte visste att dekretet hade överträtts förrän Speer erkände det för honom under sitt sista besök i bunkern i slutet av april.
Den 12 april ringde Joseph Goebbels, den diminutive propagandaministern och gauleiter (nazistisk guvernör) i Berlin, till sin chef: "Min Führer, jag gratulerar dig! Roosevelt är död. Det står skrivet i stjärnorna att den andra halvan av april kommer att bli vändpunkten för oss." Wien föll för Röda armén dagen därpå, vilket fick Goebbels att anmärka: "Kanske har ödet återigen varit grymt och gjort oss till åtlöje."
Det skulle inte bli något bråk mellan den stora allians som stod inför Nazityskland. Truman ersatte FDR som amerikansk president och kriget mot Tredje riket fortsatte.
Några dagar senare inledde Sovjet sin sista offensiv under kriget. Den 16 april anföll 2,5 miljoner sovjetiska soldater och 6.250 stridsvagnar från sina brohuvuden vid Oderfloden, med stöd av 7.500 flygplan och nästan 42.000 kanoner, krossade en tysk styrka på mindre än 250.000 man med färre än 1.000 pansarvagnar och en handfull flygplan. Till en början höll de tillbaka anfallet vid de befästa Seelowhöjderna, men trycket blev snart för stort och den tyska fronten bröt samman, med Theodor Busses nionde armé och dess överlevande 90.000 man omringade i Halbe-fickan sydost om Berlin. Den 17 april upplöste Walter Model armégrupp B i Ruhr och befriade dess 300.000 man från tjänstgöring. Det organiserade motståndet i väst kollapsade mer eller mindre. Goebbels gick ut i etern och fördömde både Model och hans tidigare trupper som "die verräterische Ruhrarmee" (den förrädiska Ruhrarmén). Model - under så lång tid Hitlers brandman, generalen som hade följt Führerns order utan att ifrågasätta - vände sig till sina tre sista kvarvarande stabsofficerare och förklarade: "Jag tror uppriktigt att jag har tjänat en brottsling. Jag ledde mina soldater med gott samvete ... men för en kriminell regering." Model skulle skjuta sig själv fyra dagar senare.
Den 20 april firade Hitler sin 56-årsdag med att göra sin sista resa till ytan, där han fotograferades för sista gången när han delade ut järnkors till en handfull patetiskt unga Hitlerjugendpojkar för deras mod att möta ryska stridsvagnar. Den eftermiddagen var han också värd för den sista militära genomgångskonferensen med de återstående huvudaktörerna i den nazistiska staten. Runt honom samlades en skara av de ökända: Hermann Göring, chef för Luftwaffe och Hitlers utpekade efterträdare; Heinrich Himmler, byråkrat och mordisk chef för SS och Gestapo; Joachim von Ribbentrop, den numera ignorerade nazistiska utrikesministern; Goebbels, Speer, Bormann, Hitlers högste adjutant, general Wilhelm Burgdorf, och cheferna för alla tre försvarsgrenarna. Inte närvarande var Heinz Guderian, som efter alltför många gräl med sin Führer hade skickats "på permission" och ersatts av den militära gris som general Hans Krebs var.
Under konferensen uppmanades Hitler upprepade gånger av de församlade höjdarna, varav flera hade känt honom sedan början, att lämna Berlin medan han fortfarande kunde och fortsätta kampen utanför staden. Detta vägrade han. När konferensen avslutades, och Berlin höll på att inringas, flydde majoriteten av deltagarna från huvudstaden och lämnade den nazistiske diktatorn åt sitt öde.
Följande dag beordrade Hitler SS-Obergruppenführer Felix Steiner - tillsammans med Paul Hausser, en av de ursprungliga arkitekterna bakom Waffen-SS (beväpnade SS) och nu befälhavare för

Hitler och hans adjutant Julius Schaub tittar på ruinerna av rikskansliets matsal efter att den bombats

Sovjetiska soldater fullbordar inringningen av Berlin när deras styrkor möts och rör sig genom S-Bahn-försvarsringen. Alla vägar in och ut ur staden är nu under sovjetisk kontroll.  25 april 1945

Sovjet anfaller Tempelhofs flygplats precis innanför S-Bahn-ringen medan andra styrkor korsar floden Spree, vilket för dem närmare stadens centrum. Det tyska försvaret är nästan slut.  26 april 1945

Tempelhofs flygplats, strax söder om centrala Berlin, intas och den sovjetiska armén står nu cirka 24 km från Berlins centrum, efter att ha gjort ytterligare framryckningar på andra håll i huvudstaden.  27 april 1945

En sovjetisk attack mot Reichstag inleds kl. 06.00 och pågår hela dagen medan tyska kanoner skjuter från den intilliggande Berlin Zoo. Under tiden gifter sig Hitler med Eva Braun. Lite senare samma dag begår de båda självmord.  30 april 1945

General Krebs, chef för generalstaben, berättar för Sovjet om Hitlers död och inleder förhandlingar om kapitulation. Goebbels, som inte vill kapitulera, förgiftar sin fru och sina barn innan han begår självmord.  1 maj 1945

Med Berlins villkorslösa kapitulation och sovjetiska styrkors kontroll över majoriteten av staden är huvudstadens fall fullbordat. Total och ovillkorlig kapitulation i Europa följer en vecka senare. 2 maj 1945

En slagen och demoraliserad tysk soldat i spillrorna av rikskansliet

Denna sovjetiska propagandaaffisch från 1942 förklarar "låt oss sätta vår segerflagga på Berlin"

av arméavdelning Steiner (Armeeabteilung Steiner) - att anfalla söderut från sina positioner för att förstöra den sovjetiska kniptången som ringlade sig runt norr om Berlin. Hitler var övertygad om att hans orubbligt lojala Waffen-SS skulle komma till undsättning och vrålade: "Varje befälhavare som håller tillbaka sina trupper kommer att förlora sitt liv." Steiner visste att hans klumpiga trupp var i stort numerärt underläge och skulle förintas om den anföll, men han gjorde ingenting.
"Det är över! Kriget är förlorat!"
Tillbaka i bunkern höll Hitlers grepp om verkligheten snabbt på att lossna. Under de senaste åren hade han alltmer överskattat styrkan i sina egna styrkor och avfärdat alla motsägelsefulla åsikter, och aldrig mer än nu när han väntade på anfallet från Steiner som han självsäkert förutspådde skulle rädda honom och Tredje riket, precis som hans hjälte Fredrik den store hade räddats av sina segrar vid Rossbach och Leuthen på 1700-talet. Men det skulle inte bli något Leuthen-mirakel.
Hitler var hänvisad till att flytta runt imaginära arméer på kartan i sitt briefingrum. Han satt böjd över kartbordet på morgonen den 22 april och man kunde höra hur han oavbrutet mumlade Steiners namn medan han upprepade gånger bad om uppdateringar om hur det illusoriska anfallet fortskred. När eftermiddagskonferensen väl kom igång stod det klart för en förtvivlad Hans Krebs att Steiner inte hade inlett den förväntade offensiven, och den fjäskande Krebs hade inget annat val än att berätta det för Hitler.
Briljant fångat av skådespelaren Bruno Ganz i filmen från 2004 Undergångexploderade Hitler i en tirad av skällsord, anklagade alla för att ha svikit honom och öste ut sin avsky för sina generaler i synnerhet. Efter ett tre timmar långt giftmaraton som gjorde alla inom hörhåll utmattade bröt Hitler ihop och erkände för första gången att kriget var förlorat och att han planerade att ta livet av sig.
Med Berlin omringat var Hitlers förmåga att styra det som återstod av Wehrmacht kraftigt begränsad. Hans sista betydande militära handling var att den 23 april utse general Helmuth Weidling till att leda försvaret av Berlin. Samma dag fick Hitler ett telegram från Göring att om han inte fick något svar från sin Führer före kl. 22.00 på kvällen skulle han anta att han hade förlorat sin handlingsfrihet och Göring skulle ta över som statschef. Bormann övertygade Hitler om att detta var ett maktövertagande och Hitler desavouerade sin forne vän, avskedade honom från alla hans poster och hotade honom med arrestering och avrättning.
Två dagar senare möttes de amerikanska och sovjetiska styrkorna för första gången vid floden Elbes strand i Torgau - Nazityskland hade delats i två delar. I Berlin fick Weidling ansvaret för cirka 80.000 man, varav hälften var resterna av fyra eller fem armé- och Waffen-SS-divisioner som var instängda i staden och den andra hälften var

3x © Getty Images

Segerrika ryska soldater höjer den sovjetiska flaggan över ruinerna av Berlin

Bunkerbunkerns öde

Hitlers död följdes av mord, självmord och rymningsförsök som har gett upphov till oändliga konspirationsteorier

När kriget var förlorat och deras älskade diktator död följde de två generalerna Wilhelm Burgdorf och Hans Krebs sin ledares exempel och sköt sig själva i huvudet. Hitlers betjänt Heinz Linge och Führerns SS-adjutant Otto Günsche flydde från bunkern och tillfångatogs av Röda armén, liksom Rochus Misch, som täckte Krebs och Burgdorfs huvuden med näsdukar efter deras självmord. Stumpfegger, Bormann, Hitlers pilot Hans Baur och den enarmade ledaren för Hitlerjugend, Artur Axmann (som förlorat en lem i strid på östfronten), lyckades ta sig över Weidendammerbron som en del av massutbrytningen, men Axmann tillfångatogs och Stumpfegger och Bormann dödades. Bristen på bevis ledde till årtionden av historier om att Bormann på något sätt hade överlevt och flytt till Sydamerika.
Traudl Junge tog sig ut ur bunkern och staden och överlevde. Det var dock familjen Goebbels öde som var det djupaste av tragedier. Han och hans fru Magda hade sex barn: fem flickor och en pojke. Den äldsta, Helga, var 12 år och den yngsta, Heidrun, var bara fyra år. Deras mor och far övertalade SS-läkaren Stumpfegger att injicera dem med morfin för att söva dem. När de väl var medvetslösa krossade föräldrarna cyanidkapslar i var och en av deras unga munnar - vilket dödade dem alla. Joseph och Magda begick sedan självmord i kansliets trädgård. Günther Schwägermann, Goebbels SS-adjutant, lät en vakt skjuta flera skott i kropparna för att försäkra sig om att de var döda. Därefter hälldes bensin på liken och de brändes upp, även om bristen på bränsle vid det här laget gjorde att de bara brändes delvis.

Joseph Goebbels halvt förbrända kropp. efter att ha mördat sina sex barn begick han och hans fru självmord i kansliets trädgård

Inte en enda byggnad var intakt i Berlin efter veckor av beskjutning och hårda strider

En hemlös tysk flykting tröstar sin son i ruinerna av Berlin, juni 1945

äldre Volkssturm-milismän och tonåriga Hitlerjugend-medlemmar. Det kanske märkligaste av allt i detta sammelsurium av försvarare var närvaron av ett betydande antal icke-tyskar; bland leden i 11:e SS Freiwilligen Panzergrenadier Division "Nordland" fanns många hundra norrmän och danskar, och till och med ett litet antal svenskar. Den 24 april fick de sällskap av över 300 fransmän från SS-Brigadeführer Gustav Krukenbergs 33:e Waffen-Grenadier-Division der SS "Charlemagne" (Französische Nr. 1). Dessa frivilliga, som motiverades att anmäla sig till Waffen-SS av en rad olika faktorer, bland annat antikommunism och pro-nazistiska känslor, kämpade till det bittra slutet.
Livet i bunkern var nu ännu mer surrealistiskt eftersom dess invånare inte blev mycket mer än åskådare till den katastrof som utspelade sig ovanför dem när staden slogs om och ytterligare reducerades till spillror. Utrymmet var nu begränsat och Goebbels flyttade in med sin fru Magda och deras sex barn. De fick sällskap av en kvinna som, trots att hon varit Hitlers älskarinna i över ett decennium, hade hållits gömd för den tyska allmänheten: den deltidsarbetande fotomodellen Eva Braun.
Den 27 april märkte Hitler att Himmlers SS-representant, SS-Gruppenführer Hermann Fegelein, saknades och en efterlysning inleddes efter mannen som var gift med Eva Brauns syster Gretl. Han påträffades i sin lägenhet i Berlin i civila kläder och förberedde sig för att fly staden, men greps och släpades tillbaka till bunkern. Nästan paralytiskt berusad ställdes han inför krigsrätt, fördes ut i kansliets trädgård och sköts. Samma kväll rapporterade BBC att hans chef Himmler, Hitlers "der treue Heinrich" (den trogne Heinrich), hade varit engagerad i hemliga fredsförhandlingar med de allierade. Hitler fick ännu ett av sina numera välkända raseriutbrott och beordrade att Himmler skulle arresteras för förräderi.
Aedan en vädjande Fegelein avrättades fördes Henri Fenet, en fransk Waffen-SS-officer som försvarade staden, till sin divisions kommandopost för att få behandling för en allvarlig sårskada i benet. När Fenet försökte gå tillbaka till sina män, frågade hans befälhavare Gustav Krukenberg: "Vart ska du?" Fenet svarade: "Tillbaka till bataljonen."
"Rör dig inte härifrån, du kan inte stå upp. Ta dina order via budbärare och stanna här i högkvarteret."
Den glasögonprydde Fenet protesterade, men till ingen nytta. Medan striderna rasade från gata till gata lyckades i synnerhet de franska SS-soldaterna hålla tillbaka de sovjetiska attackerna med Panzerfausts. Två av dem, François Apollot och Eugène Vaulot, fick riddarkorset för sina bedrifter men båda utmärkelserna var obekräftade på grund av det kaos som rådde i staden. Wilhelm Weber, en tysk officer som tjänstgjorde i den franska bataljonen, visade en kamrat ett hål i en mur med utsikt över Wilhelmstrasse: "Titta! Är det inte vackert!"
Han pekade på en sovjetisk T-34 stridsvagn som han just hade slagit ut.
Äntligen slutet!
Vid det här laget var Hitler nästan helt avskuren och spelade ingen större roll i händelserna ovan jord. Nere i bunkerns djup fattade han beslutet att gifta sig med Eva. Efter en blygsam bröllopsfrukost dikterade han sin sista vilja och sitt testamente för Traudl Junge och utnämnde storamiral Karl Dönitz som sin efterträdare som statschef. Han var tveksam till effekten av de cyanidkapslar som Stumpfegger hade delat ut och lät därför testa en av dem på sin hund.
Under morgonen den 30 april informerade Weidling honom om att försvaret av staden skulle upphöra inom de närmaste timmarna eftersom ammunitionen tog slut. Med sitt sista kommando gav Hitler de överlevande försvararna tillstånd att fly. Därefter tog han farväl av sin personal och drog sig tillbaka till sitt arbetsrum tillsammans med Eva. Omkring kl. 15.30 hördes ett enda skott. Hitlers betjänt Heinz Linge öppnade dörren och såg Hitler ligga ihopsjunken på soffan - Eva hade tagit cyanid och Adolf hade skjutit sig i huvudet. Deras kroppar bars upp till trädgården och brändes. Mannen som hade kastat världen in i ett inferno av död och förstörelse hade lämnat Tredje riket åt sitt öde.

Den amerikanske soldaten Richard Blust ser sig omkring i Hitlers arbetsrum i den halvt förstörda Führerbunkern

Resterna av Führerbunkern efter att den rivits i december 1947

En skylt som hånar Hitlers profetiska ord om Tysklands öde under hans ledning står i ett hav av spillror

6x © Getty Images

En byst av Adolf Hitler i ruinerna av kanslerskansliet, juli 1945

endgamE:

tysklands fall riket

Medan miljontals sovjetiska trupper samlades i utkanten av staden förberedde sig resterna av Tredje rikets arméer för att försvara Berlin till sista man

In Oktober 1941, fyra månader efter Wehrmachts invasion av Sovjetunionen, stod Adolf Hitler inför ett fullsatt auditorium på Sportpalast i Berlin. Stadens största möteslokal, med cirka 14 000 åskådare, var prydd med hakkorsbanderoller och ytterligare "nazifierad" genom en dramatiskt upplyst, 20 meter bred dramatiskt upplyst, 20 meter bred teaterrekvisita i form av en kungsörn. Den svävade över Der Führer och tycktes utstråla kraft och renhet, och vid detta altare höll han följande predikan:
"I dag kan jag säga att fienden är krossad och aldrig kommer att resa sig igen! Hennes makt hade samlats mot Europa, och skulle ha varit en andra storm av Djingis Khan. Att denna fara har avvärjts är vi skyldiga den tyska soldatens mod, uthållighet och uppoffring!" Hans teatraliska version av händelseförloppet möttes av fanatiska applåder. Hans fiende var dock långt ifrån knäckt.
Bå maj 1945 hade de "Sieg Heils" som hade ekat i rummet ersatts av de sovjetiska infanteristernas isande krigsrop när de bröt sig in i Hitlers heliga tempel och upp på den scen där han hade predikat. "Ura!" skrek de när de jagade de sista av hans lärjungar som höll ut i byggnaden och fortsatte sitt mördande arbete med bajonett, granat och gevärskolv, törstiga efter att hämnas de grymheter som släppts lös på deras folk.
För soldaterna i Röda armén symboliserade denna scen, i ännu högre grad än riksdagshuset, nazisternas makt. Dess erövring innebar inte bara krigsslutet utan också döden för nationalsocialismen - den ideologi som hade varit ansvarig för slakten av 27 miljoner sovjetmedborgare. För den sovjetiske ledaren Josef Stalin var det verkliga priset dock erövringen av den prestigefyllda tyska huvudstaden.
Tiden om att Sovjetunionen skulle kunna inta Berlin och göra slut på andra världskriget i Europa hade blivit en tydlig möjlighet i början av 1945. Röda arméns offensiv i januari hade varit så framgångsrik att den på bara 20 dagar hade krossat 480 kilometer av tyskkontrollerat territorium. Den 5 februari började trupperna korsa floden Oder, den sista stora naturliga barriären före Berlin. Väl på andra sidan, och bara 60 kilometer utanför staden, stannade de dock upp.
Ten sovjetiska framryckningen hade varit så snabb och striderna så intensiva att framgångarna hade lett till att Röda armén hade brist på ammunition och bränsle. Det skulle ta mer än två månader av förnödenheter och förstärkningar innan den var redo för krigets sista framryckning.
Tpausen i slakten gav tyskarna tid att omorganisera sig också. Reservförband sattes samman av de trupper som fanns kvar och av de civila som kunde pressas till tjänstgöring. Sårade soldater beordrades upp ur sina sjukhussängar och arméns tjänstemän skickades till stridande enheter, medan män så gamla som 60 år och pojkar så unga som 13 år inkallades till de nybildade Volkssturm-miliserna. De som vägrade avrättades.
Islutändan lyckades nazisternas överkommando samla ihop cirka 760.000 soldater. Många skickades till 9:e armén på Seelowhöjderna, höglandet öster om Berlin, för att hjälpa till att bygga upp ett omfattande försvar där. På slätterna framför dem, medan dessa trupper arbetade, samlade Sovjetunionen ihop en armé på 2,5 miljoner man, mer än 6 000 stridsvagnar och 40 000 artilleripjäser. Klockan tickade för vad som skulle bli en av historiens blodigaste kraftmätningar. När Berlin föll låg hundratusentals människor döda.
Itidigt på morgonen den 16 april meddelade sovjetiska propagandaofficerare på tyska i högtalare att anfallet mot Seelow var nära förestående. Meddelandet som spreds över ingenmansland var utformat för att terrorisera de tyskar som väntade där och få dem att räcka upp händerna. Men för trupperna i dessa skyttegravar och hålor var kapitulation inget alternativ: SS-männen som höll vapen i ryggen på dem såg till att det blev så.
Sstrax därefter, klockan 3 på morgonen, avfyrade 9.000 kanoner en halv miljon artilleripjäser mot de tyska linjerna. Bombardemanget pågick i 35 minuter och när det var över rådde en isande tystnad. Sedan började jorden skaka när 3.000 stridsvagnar skramlande och skramlande tog sig fram mot de tyska ställningarna, bland dem tiotusentals sovjetiska infanterister redo för en brutal kamp till slutet.

slutspel: Rikets fall

Sovjetiska trupper hissar sin flagga över de krossade skulpturerna på Brandenburger Tor

Tryssarna förväntade sig att inta Seelow Heights inom några timmar, men general Gotthard Heinrici, den tyske befälhavaren med uppgift att hålla linjen, hade förberett sig väl. I väntan på bombardemanget hade han dragit tillbaka sina trupper så länge det varade. Förlusterna hade varit minimala och de rusade nu tillbaka till sina positioner. Före anfallet hade han också beordrat ingenjörstrupperna att öppna en damm i Oderfloden och översvämma det land som sovjeterna nu kämpade för att korsa medan pansarvärnselden dundrade ner över dem. Den sovjetiske befälhavaren, marskalk Georgij Zjukov, hade också begått ett allvarligt misstag.
Hör att blända de tyska försvararna hade han belyst sina mäns framryckning med 143 kraftiga strålkastare. Hans bombardemang hade dock skapat en enorm vägg av rök som strålkastarna inte kunde tränga igenom utan studsade tillbaka från, vilket bländade hans egna trupper och gjorde dem till silhuetter i skenet. Tyskarna kunde inte ha hoppats på bättre mål att sikta på. I gryningen hade den sovjetiska framryckningen stannat av.
Iet skulle ta Zhukov tre dagar att få bort Heinricis försvarare, och även då först efter att hans stora rival marskalk Ivan Konev börjat utmanövrera tyskarna söderifrån. Försvarsställningen vid Seelow föll den 19 april. Omkring 12.000 av dess försvarare hade dödats och resten flydde nu. Det hade kostat sovjeterna mer än det dubbla och nästan 750 stridsvagnar, men nu fanns det inget kvar mellan dem och Stalins ultimata pris: Berlin.
Zhukovs 1:a vitryska front rusade mot staden österifrån och den 20 april var den framme vid dess utkanter. Zhukov markerade vad som skulle bli Hitlers sista födelsedag genom att starta en enorm artillerispärr mot staden. Der Führer, som nu var förvirrad och förvirrad, kröp ihop i sin Führerbunker och tjatade storögt om hur det tyska folket hade förrått honom. Om han skulle dö, skrek han, så skulle de dö med honom. Kriget var förlorat, och Hitler visste det, men han skulle låta Berlins 3 miljoner invånare lida fruktansvärt. Dagen därpå inledde Zjukovs marktrupper sitt angrepp.
Tsöderut gjorde Konevs 1:a ukrainska front också snabba framsteg. Den hade brutit sig in i öppet land och jagade vad som återstod av den tyska 9:e armén. Nu började de tyska trupperna, som hade kämpat så tappert vid Seelow, långsamt bli inringade. De flydde mot Berlin, där det fortfarande fanns en öppning i fronten, men den 24 april stoppades de vid staden Halbe. Dock inte av sovjeterna, utan av SS-trupperna som höll linjen där.
MsS-trupperna trodde att de annalkande tyskarna var en sovjetisk kolonn och öppnade eld mot dem. Männen från 9:e styrkan sökte skydd och när SS väl insåg sitt misstag svärmade Konevs trupper över dem och anföll SS-försvaret. Den 9var fångade mellan de två sidorna, och när

"de tyska trupperna som hade kämpat så tappert på Seelowhöjderna blev långsamt inringade"

01 Zjukov inleder offensiv på Seelowhöjderna
16 april, kl. 03.00 på morgonen.
Efter mer än två månaders intensiva förberedelser anfaller 1:a vitryska fronten under marskalk Zhukov den väl befästa tyska ställningen på Seelowhöjderna. Målet intas efter tre dagars hårda strider. Det visar sig vara Tysklands sista betydande position av organiserat motstånd mot sitt oundvikliga nederlag.

02 Zjukov når Berlins utkanter
20 april, kl. 20.00
Efter att ha sprungit 60 km från Seelow till Berlins östra utkant meddelar Zjukovs 1:a vitryska front sin ankomst med en artillerispärreld som fortsätter tills staden faller två veckor senare.

03 Slaget vid Halbe
24 april, kl. 10.00.
9:e armén, som flyr från marskalk Konevs 1:a ukrainska front, blir fasthållna av SS-trupper efter att ha misstagits för en sovjetisk kolonn. Upphållet gör det möjligt för Konev att omringa dem. Under de närmaste dagarna förintas den 9:e armén.

04 Berlin inringat
24 april, kl. 18.00
Framryckande delar av marskalk Konevs 1:a ukrainska front förenas med män från Zjukovs 1:a vitryska front väster om Berlin. Med marskalk Konstantin Rokossovskijs 2:a vitryska front som pressar på från norr blir den nazistiska huvudstaden helt omringad och avskuren.

05 Sovjetiska och amerikanska trupper möts
25 april, kl. 16.00
Delar av Konevs 1:a ukrainska front tar kontakt med män från USA:s 69:e infanteridivision vid Torgau vid Elbe, 135 km sydväst om Berlin.

06 Hitlers bunker beskjuts
27 april kl. 10.00 på förmiddagen
Sovjetiska artillerister på Schlesingerstrasse får order om att beskjuta riksdagshuset; de lyder ordern trots att Berlin är så övertänt av lågor att de inte kan se det. Efter att ha träffat sina egna trupper byter de mål till rikskansliet, där Hitlers bunker ligger.

8

10

07 Intagningen av Tempelhofs flygplats
28 april, kl. 11.00
När stora delar av Berlins södra förorter nu är i sovjetiska händer intas Tempelhofs flygplats. Med staden helt omringad har Hitlers sista flyktväg stängts av. Han vet nu att hans öde är att antingen dö eller tillfångatas i Berlin.

9

6

4

den röda arméns invasion

Med 2,5 miljoner man var Stalins krigsmaskin en oemotståndlig kraft som var fast besluten att hämnas tyskarnas mordiska kampanj under de föregående fyra åren

7

3

2

1

5

08 Intagandet av Moltkebron
28 april, kl. 17.00
Denna sista intakta övergång över floden Spree var porten in till centrala Berlin. Omkring 5.000 tyska soldater barrikaderar bron i båda ändar och förbereder den för rivning. Sovjetiska styrkor anfaller bron i skymningen och intar den.

09 Intagandet av riksdagshuset
30 april, kl. 22.40
Efter två dagars strider placerar de sovjetiska styrkorna till slut sin flagga på riksdagshuset i tid till första maj, enligt Stalins order. Den 1 maj är riksdagshuset i sovjetiska händer och nyheten om Hitlers självmord leder till tysk kapitulation.

10 Krolloperan är utrymd
30 april, kl. 23.30
Sovjetiskt infanteri, bara 800 meter från Reichstag, attackeras bakifrån av inbitna SS-anhängare i Krolloperan. Byggnaden intas efter flera timmar av bittra närstrider.

Det uppskattas att 100.000 tyska soldater dog i slutstriden om Berlin

sex dagar senare låg 60.000 tyskar döda, en del av dem dödade av sina kamrater för brottet att ha försökt fly till säkerhet.
Tresten av 1:a ukrainska fronten svepte fram och körde obevekligt mot Berlin. Vid mörkrets inbrott hade de fått kontakt med Zjukovs trupper väster om huvudstaden. Med den 2:a vitryska fronten som omringade staden från norr var Berlin nu omringat.
Hitler försökte sig på en motoffensiv. Han beordrade den tyska 12:e armén, som mötte amerikanska trupper i väster, att bryta igenom de sovjetiska linjerna, ansluta sig till den belägrade 9:e armén och driva norrut mot Berlin. Det var en vild chansning som inte hade någon chans att lyckas. Den 12:e armén, som stoppades 32 kilometer från staden, kastades snart bakåt av överväldigande sovjetisk eldkraft.
Tsovjet drog nu åt snaran och den belägring som skulle uppsluka staden under de kommande två veckorna reducerade den en gång så praktfulla huvudstaden till helvetets innersta krets. Luften förgiftades av stanken från brinnande byggnader och ruttnande kött, gatorna fylldes av förvridna lik och källare och tunnelbanor fylldes av obehandlade sårade. När maten tog slut och vattentillgången minskade löpte de uniformerade amok.
Tcivilbefolkningen terroriserades av både sovjeterna Sovjeterna - som jagade i flock efter stadens kvinnor och våldtog vem de än hittade oavsett ålder eller medicinskt tillstånd - och av dem som skulle försvara dem. Vid det här laget hade den respektabla masken fallit av ansiktet på dem som bar hakkorset, dödshuvudet eller SS-blixtarna. De slaviska ansiktena på monstren under masken avslöjades när de strövade omkring i staden i gäng och mördade alla som de ansåg vara fega eller defaitistiska. Liken av både gamla män och barn svängde knarrande från stadens brända lyktstolpar och träd.
A dödsdömd sista strid var förberedd. General Helmuth Weidling, den man som Hitler hade gett den omöjliga uppgiften att försvara nazisternas huvudstad, upprättade en försvarslinje runt stadens centrum. Hans 85.000 man starka styrka, som bokstavligen bestod av de sista männen (och pojkarna) som stod kvar, mötte en anstormning från 500.000 stridshärdade sovjetiska trupper.
Itidigt på morgonen den 26 april inleddes slutstriden. Gatorna skakade när sovjetiskt pansar dundrade fram medan artilleri och flygplan regnade ner eld från ovan. Infanteriet kämpade på varje gata och mycket av striderna utkämpades från hus till hus och från hand till hand. Den 28 april var Tempelhofs flygplats i sovjetiska händer. Det fanns nu ingen utväg, och de tyska linjerna kollapsade snabbt. Följande kväll intog de sovjetiska trupperna Moltkebron över floden Spree, vilket gav dem direkt tillgång till Nazisternas hjärta. Inom några timmar hade de intagit Gestapos GESTAPOS HÖGKVARTER. De var nu mindre än en mil från Reichstag och bara 700 meter (2,300 fot) från Hitlers bunker. Det brutala slutet var nu oundvikligt.
Whuruvida denna nyhet skulle ha övertalat någon av de hårdnackade nazister som försvarade Reichstag att kapitulera är tveksamt. Vad som däremot inte är det är att många av de män som sovjeterna utrotade när de kämpade sig upp till toppen av byggnaden inte var tyskar. De röster som sovjeterna hörde eka längs de brinnande korridorerna, i de rökfyllda kontoren och till och med i den stora aulan var franska, norska, danska, holländska och lettiska - medlemmar av SS:s olika utländska legioner som dog i den tyska huvudstaden medan de kämpade för sin förvridna ideologi.
By 10.40 p.m. den kvällen hade hakkorset tagits ner från riksdagshusets tak riksdagshusets tak och i dess ställe hissades sovjetkommunismens röda flagga. Denna sista handling symboliserade att en extrem politisk ideologi ersattes av en annan - en ideologi som också var dömd att så småningom kollapsa i sig själv.

"belägringen som uppslukade staden reducerade den en gång så praktfulla huvudstaden till helvetets inre cirkel"

Sovjetiska trupper firar seger utanför ruinerna av Reichstag

för danmark

tävling

I maj 1945 måste Röda arméns framryckning mot Danmark stoppas

ord craig moore

Ander slutet av april 1945 hade den brittiska underrättelsetjänsten och den brittiska ambassaden i Sverige fått information om att den sovjetiska framryckningen genom norra Polen och nordöstra Tyskland gick snabbare än väntat. Det fanns en oro för att Röda arméns mål var att ockupera Danmark.
Ifebruari 1945 nåddes en allmän överenskommelse vid Jaltakonferensen om inflytelseområden och ockupationszoner i ett Europa efter kriget. Danmark skulle befrias och inte ockuperas.
A Sovjetisk ockupation av Danmark skulle ge deras flotta av krigsfartyg och ubåtar enkel tillgång till Nordsjön och Atlanten året runt; deras västra örlogshamnar i Leningrad (St Petersburg) och i Murmanskregionen var oanvändbara under vintern eftersom de var isbelagda. Att ha tillgång till isfria hamnar året runt var ett bra strategiskt incitament för att försöka nå Danmark före britterna.
Operation Eclipse var de allierades plan för ockupationen av Tyskland i händelse av en tysk kapitulation och omfattade snabb transport av trupper genom Tyskland för att erövra viktiga hamnar, städer och orter nära nordkusten som låg framför den sovjetiska framryckningen. Förhoppningen var att ett överraskande möte med allierade trupper skulle stoppa Röda arméns fortsatta förflyttning västerut.
Bör april 1945 hade de allierade styrkorna redan nått floden Elbe, som var den överenskomna skiljelinjen mellan de sovjetiska styrkornas framryckning västerut och de amerikanska och brittiska styrkornas framryckning österut. Den 25 april 1945 mötte befälhavaren för 69:e infanteridivisionen i USA:s 1:a armé befälhavaren för den ryska 58:e gardesinfanteridivisionen vid floden Elbe och poserade för pressfotografier genom att skaka hand i närheten av den lilla östtyska staden Torgau, 150 kilometer sydväst om Berlin. De allierade och sovjetiska styrkorna hade ännu inte mötts i norra Tyskland.
Operation Eclipse var en plan med flera olika inriktningar - i motsats till vad som beskrivs i många historieskrivningar om denna operation, som fokuserar på bara en del av aktionen som genomfördes av en eller två enheter. Intagandet av den tyska hamnen Wismar var den första delen av operationen.
Lätt beväpnade kanadensiska fallskärmsjägare fördes i ilfart till staden via landsväg. Detta var ett farligt bluffspel: Wismar var ett legitimt sovjetiskt mål eftersom man vid Jaltakonferensen hade kommit överens om att staden skulle ligga i deras ockupationszon efter kriget. Britterna hoppades kunna skicka ut en varning till Röda armén, som i praktiken var "inte längre". Åtminstone hoppades man att mötet mellan de båda sidorna i Wismar skulle ge britterna tillräckligt med tid för att säkra Danmarks gränser och erövra den viktiga tyska örlogshamnen Kiel. Det fanns dock alltid en risk för att strider skulle bryta ut mellan Röda armén och de kanadensiska styrkorna i Wismar.
Ten 1:a kanadensiska fallskärmsbataljonen hade hoppat in i Normandie och stred från D-dagen och framåt. Den spelade också en stödjande roll i Operation Market Garden. Den 24 mars 1945 deltog bataljonen i Operation Varsity och hoppade ner på den östra stranden av floden Rhen för att hjälpa de ytliga flodtrupperna att få fotfäste på andra sidan vattnet. På grund av sitt rykte och sin tillgänglighet valdes de ut för att rycka fram i lastbilar - med stöd av pansarfordon - genom norra Tyskland mot Wismar i Östersjön. De fick instruktioner om att inte stanna för att ta hand om krigsfångar; de var tvungna att fortsätta för att nå sina

Allierade soldater hälsar på besättningen på en rysk stridsvagn av typen T-34/85 nära Wismar i Tyskland, maj 1945

"britterna hoppades kunna skicka ut en varning till den röda armén, som i praktiken var "inte längre""

loppet om danmark

"i leden under krigets slutskede. De visste mycket väl att de var med i slutspelet."

Brittiska trupper rensar en motståndsficka söder om Lübeck, 2 maj 1945

Danska frihetskämpar kämpar mot fascister på Köpenhamns gator,
5 maj 1945

målet så snabbt som möjligt. Wismar var en knutpunkt för transporter och en strypningspunkt mellan havet och Schwerinsjön.
Framryckningen skedde utan motstånd. Hitler hade begått självmord den 30 april 1945 och Wehrmachts stridsvilja höll på att kollapsa. Kanadensarna körde förbi stora grupper av uppgivna tyska soldater. Den 2 maj 1945 anlände de precis i tid till Wismar, efter att ha kört 532 kilometer från den tyska staden Wesel vid floden Rhens strand. Samma dag som de anlände skedde den första kontakten med Röda armén. Den kanadensiske sergeanten Nelson N. Macdonald och hans patrull på sju man mötte en sovjetisk sergeant som körde motorcykel med sin major i sidovagnen. Skålar utbringades och vodka dracks under detta första hjärtliga möte. Men artighetsfraserna varade inte länge.
Lärefter träffade Röda arméns befälhavare överstelöjtnant Fraser Eadie, befälhavare för 1:a kanadensiska fallskärmsbataljonen. Man krävde ett kanadensiskt tillbakadragande eftersom Wismar låg inom det överenskomna sovjetiska ockupationsområdet. Eadie vägrade att flytta eftersom han hade order att inta och hålla hamnen i Wismar. Han sa till sina män att förbereda sig för strid. Röda arméns befälhavare hade inte väntat sig detta. Han visste att en lätt beväpnad styrka av fallskärmsjägare inte kunde stå i vägen för hans pansarförband och antog felaktigt att kanadensarna hade starkt stöd av allierat artilleri, pansar och infanteri nedgrävt i försvarsställningar några kilometer bort med tillgång till markattackflyg från RAF och USAAF. Sovjet stoppade sin framryckning mot Lübeck och stannade i utkanten av Wismar i väntan på vidare order.
Iom Röda armén fortsatte mot Danmark, förbi Wismar, trodde man att ytterligare kontakt med allierade trupper i andra städer i en buffertzon slutligen skulle stoppa deras framryckning. Den andra delen av Operation Eclipse gick ut på att en större och mer tungt beväpnad styrka av brittiskt infanteri och pansar skulle inta den historiska medeltida hamnstaden Lübeck vid Östersjökusten i norra Tyskland.
Efter att ha korsat floden Elbe skulle uniter från den brittiska 2:a armén i uppdrag att erövra och ockupera Lübeck. Den 1 maj 1945 gav de sig iväg i konvoj på den 120 kilometer långa resan till Lübeck. De mötte inget motstånd förutom en attack från ett enda tyskt flygplan som sårade två brittiska soldater. Rörelsen längs vägen hindrades av grupper av flyktingar som flydde från den framryckande Röda armén och tyska soldater som ville bli tillfångatagna av de västallierade snarare än av Sovjetunionen. Lübeck intogs den 2 maj 1945.
Britiska officerare insåg att det fanns en risk att en sovjetisk styrka kunde ta sig förbi Lübeck, fortsätta längs kusten mot Danmark och inta den tyska hamnen Kiel genom att korsa floden Traves mynning, några kilometer norr om Lübeck. Den 58:e bataljonen, 2:a bataljonen i Northamptonshire Regiment, beordrades ut från Lübeck för att fortsätta nordost längs floden Trave. Den skulle slå läger vid den attraktiva kuststaden Travemünde vid Östersjökusten för att förhindra Röda arméns utflankeringsmanöver genom att korsa floden där den mötte havet. De nådde sitt mål kl. 15.00 den 2 maj 1945. De fick senare sällskap och avlöstes sedan av 11:e pansardivisionen, som höll vakt på platsen.
Tstaden Kiel och dess stora handels- och örlogshamn intogs av en brittisk T-Force under ledning av major Tony Hibbert den 5 maj 1945. Snabbt rörliga, pansarvagnsutrustade enheter lyckades korsa den dansk-tyska gränsen och underlätta de tyska styrkornas kapitulation i Danmark. De följdes av andra allierade trupper. Den fem år långa ockupationen av Danmark av tyska trupper upphörde officiellt i och med Nazitysklands kapitulation (i nordvästra Europa) inför de allierade den 5 maj 1945.
Tsovjet gav upp sitt försök att ockupera det danska fastlandetoch vände sin uppmärksamhet till Tyska-danska ön Bornholm och dess isfria hamnar. Den 6 Maj 1945 vägrade den Bornholm vägrade den tyske garnisonschefen, kapten Gerhard von Kamptz, att kapitulera för Sovjetunionentathan att han hade order om att kapitulera till de västallierade och göra motstånd mot en eventuell invasion av Röda arméns trupper.
Hhan skickade ett meddelande till det gamla tyska högkvarteret i Danmark, som han visste varatt det nu stod under brittiskt befäl, och försäkrade att brittiska och amerikanska flygplan skulle få landa säkert på öns flygfält men att han skulle motsätta sig alla landningar av sovjetiska flygplan.
Sovjet släppte flygblad som uppmanade danskarna att lämna sina hem i hamnstäderna Rønne och Nexø. Den 7-8 maj 1945 bombade och förstörde sovjetiskt flygmer än 800 civila hus och skadade ytterligare cirka 3.000 allvarligt. Trots att lokalbefolkningen hade förvarnats om bombardemangen dödades tio personer. Ett antal tyska Tyska soldater dödades och sårades också.
Då grund av bombningarna gav SHAEF mtill Danmark order till armén att "ingen styrka ska sändas av er till Bornholm..." Den 9 maj 1945 översattes ett tyskt maskinkodat Enigma-meddelande som Bletchley Park hade snappat upp och skickades till premiärminister Winston Churchill. Den tyska befälhavaren på Bornholm rapporterade att ön var under attack och att fem sovjetiska E-båtar hade gått in i Rønnes hamn och landsatt trupper. Efter en kort strid kapitulerade tyskarna.
Den 5 april 1946 lämnade Sovjet Bornholm efter en del diplomatiska manövrar, med ett löfte om att utländska militärbaser inte skulle tillåtas på Bornholm. De allierade hade lyckats rädda Danmark från sovjetiskt styre.

Brittiska Royal Scots Greys stridsvagnar hjälper till att inta den tyska hamnen i Wismar, 4 maj 1945

Allierade och sovjetiska soldater skakar hand i närheten av Wismar i Tyskland, maj 1945

En Stuart-stridsvagn från Royal Scots Greys kör in i Wismar den 4 maj 1945

En Comet stridsvagn avancerar mot Lübeck, Tyskland, 2 maj 1945

Brittiska och sovjetiska soldater möts vid Östersjöns strand i Wismar den 3 maj 1945

"den tyska befälhavaren på bornholm rapporterade att fem sovjetiska e-båtar hade gått in i hamnen"

Två segrar, två kapitulationer?

Fältmarskalk Wilhelm Keitel undertecknar den ovillkorliga kapitulationen för Tyskland i Karlshorst, Berlin

Två segrar,
två kapitulationer?

Från det ögonblick då Tredje riket slutligen besegrades blev Sovjetunionen och de västallierade oense om formaliteterna kring kapitulationen, vilket resulterade i två konkurrerande datum för segern

Tandra världskrigets slutskede var en triumf för de "tre stora" - Storbritannien, USA och Sovjetunionen - som hade gjort så mycket för att besegra Hitler. De möttes vid toppmötet i Jalta i februari 1945 för att diskutera Europas framtida utformning. Det var av avgörande betydelse att de förblev enade vid krigsslutet. Men firandet av Victory in Europe (VE-dagen) - med all sin kraftfulla symbolik - var splittrat: Storbritannien, USA och de västeuropeiska länderna firade den 8 maj, medan Sovjetunionen och stora delar av Östeuropa firade den 9 maj. För vissa var distinktionen irrelevant, för andra var den ett förebud om det kalla krigets splittring. Så hur kom det sig?
I efterdyningarna av Hitlers självmord den 30 april 1945 hoppades alla på ett snabbt slut på kriget. En rad lokala kapitulationer följde. Den 2 maj kapitulerade den tyska garnisonen i Berlin till Sovjet; Wehrmachts styrkor i Italien lade ned sina vapen till britterna. Den 4 maj accepterade fältmarskalk Bernard Montgomery den ovillkorliga kapitulationen av alla trupper i Schleswig-Holstein, västra Holland och Danmark på Lüneburgs hed i norra Tyskland.
Ett betydande antal tyska soldater fanns kvar i Norge, Tjeckoslovakien, på Hel-halvön (i nuvarande norra Polen) och i Kurlandsfickan i Lettland. Men den 6 maj var SHAEF (Supreme Headquarters of the Allied Expeditionary Force) i Reims övertygad om att en slutlig kapitulation skulle äga rum i ett skolhus i staden tidigt följande morgon.
Smolket i glädjebägaren var den skuggregim som Hitlers nominerade efterträdare, amiral Karl Dönitz, upprättade i Flensburg i norra Tyskland. Den utövade inte mycket verklig makt, men dess blotta närvaro splittrade de allierade. Britterna såg fördelar med att samarbeta med denna nybildade regering, amerikanerna tolererade dess existens, medan Sovjet inte ville ha något med den att göra överhuvudtaget.
SHAEF:s befälhavare, general Dwight Eisenhower, hade alltid varit rättvis i sina kontakter med Sovjetunionen. Men genom att förhandla direkt med Dönitz regering riskerade han att stöta bort sovjeterna. Frågorna komplicerades av den besvärliga kommunikationen mellan de allierade makterna. Meddelanden från SHAEF sändes först till USA:s militära beskickning i Moskva, och först därefter till det sovjetiska överkommandot. Eisenhower trodde att alla sidor helt enkelt ville ha ett snabbt upphörande av fientligheterna. Han fick en chock.
Klockan 02.41 den 7 maj översåg SHAEF en tysk ovillkorlig kapitulation i Reims. General Alfred Jodl undertecknade för Dönitz regerings räkning, general Bedell Smith representerade SHAEF och generalmajor Ivan Susloparov undertecknade för Sovjetunionens räkning. I detta skede hade Susloparov inte fått någon bekräftelse från det sovjetiska överkommandot. Han var osäker på vad han skulle göra och ratificerade avtalet ändå.
Sedan kom en bomb. Sovjet skulle inte acceptera det ("Vem i helvete är den här berömda ryska generalen?!" hade Stalin vrålat). De krävde ändringar i det ursprungliga fördraget och insisterade på att undertecknandet skulle göras av det tyska överkommandot, inte av Dönitz regering. Dessutom ville de att det skulle äga rum i Berlin och att Sovjetunionen skulle representeras av sin främste befälhavare, marskalk Georgij Zjukov.
Kaos uppstod. John Counsell - som hjälpte till att utarbeta avtalet - fångade ögonblicket:
"Generalmajor Susloparov dök upp bakom en skärm. Borta var den muntra figur som vi hade skålat med bara några minuter tidigare. Hans ansikte var nu helt färglöst och hans ögon uttryckslösa. Han lämnade oss i natten, till ett öde som vi bara kunde gissa oss till."
Till sin heder klev general Eisenhower in i bräschen. Ett nyhetsembargo infördes därefter. Man kom överens om ett andra undertecknande - den här gången i Karlshorst, i en förort till Berlin. De västallierade firade VE-dagen den 8 maj. Samma kväll ägde ännu en villkorslös kapitulation rum. I detta deltog Zhukov som representerade Sovjet, fältmarskalk Keitel som representerade tyskarna och flygmarskalk Arthur Tedder, som var ställföreträdare för SHAEF.
Den andra signeringen blev dock försenad och ägde rum först efter midnatt den 9 maj - den dag då Sovjetunionen valde att hedra sin seger. Vissa berömde detta sista försök att återupprätta de allierades relationer, men fröet till det kalla krigets främlingskap hade redan såtts.

Den första villkorslösa kapitulationen i Reims den 7 maj 1945 (general Jodl, i mitten i förgrunden, undertecknar för tyskarna; general Bedell Smith, i mitten i mitten, för de allierade)

Till vänster: Den andra villkorslösa kapitulationen i Karlshorst, i en förort till Berlin, den 8 maj (den försenade ceremonin avslutades först efter midnatt den 9 maj); marskalk Georgij Zjukov skriver på för Sovjetunionen

Källa: Wiki / PD US Gov Militär Armé

Seger      europa

IN

För att uppmärksamma 80-årsdagen av VE-dagen utforskar vi de sista månaderna av andra världskriget, firandet, Churchills roll och efterspelet

ordföranden Jonathan Gordon, Callum McKelvie, Richard Toye och Keith Lowe

den oundvikliga freden

Peter Caddick-Adams, expert på andra världskriget, diskuterar de sista månaderna av kriget i Europa och några av de nyckelpersoner som var inblandade

s ett nytt år grydde 1945 och segern i Europa tycktes vara nära. De allierade hade gjort otroliga framsteg på kontinenten från väst sedan D-dagen, och Sovjetunionen samlades i öster. Men var segern redan oundviklig? Och hur övertygade var dåtidens människor om att VE-dagen snart skulle vara nära? Vi bad militärexperten Peter Caddick-Adams att gå igenom dessa frågor och mycket mer.
När kriget nådde mars och april, hur klart var det då att de allierade skulle vinna i Europa?
Allierade segern hade varit oundviklig under en längre tid. När Eisenhower utsågs till överbefälhavare i december 1943 förutspådde han att det skulle krävas två stora slag för att besegra Tyskland. Det första skulle vara att gå i land på den franska kusten och det andra att korsa floden Rhen. Han förutspådde att båda skulle bli extremt blodiga. D-dagen blev kostsam och slaget om Normandie blodigare än väntat. Den största delen av den tyska stridskraften i väst hade dock försvunnit under Ardenneroffensiven, som avslutades den 28 januari. Av en tillfällighet skulle det från och med detta datum vara exakt 100 dagar kvar av det europeiska kriget, även om det inte var uppenbart vid den tiden. Rikets styrkor hade lite bensin och inget luftskydd, och i många av bataljonerna ingick gamla män och pojkar. Detta innebar att "krigets sista stora lyft", som Churchill beskrev övergången av Rhen i mars 1945 i sina memoarer, kunde genomföras relativt enkelt. I slutet av mars befann sig alla de sju allierade arméerna (fyra amerikanska och en vardera från Storbritannien, Kanada och Frankrike) öster om den stora floden, som ingen fientlig armé hade anfallit sedan Napoleon 1805.
Te allierade drabbades av två stora chocker av olika slag under krigets sista 100 dagar. Den första var president Roosevelts död den 29 mars i en hjärnblödning, 63 år gammal. Den andra var upptäckten av koncentrationslägren; även om Auschwitz hade befriats av sovjetiska trupper den 27 januari, var de västallierade soldaterna helt oförberedda på de fasor de mötte när Ohrdruf intogs den 4 april, det närbelägna Buchenwald den 11 april och Bergen-Belsen fyra dagar senare. Få fångar hade överlevt och de var så svaga att de knappt kunde röra sig. Lägrens överlevande och deras befriare skulle bli permanent traumatiserade av upplevelsen.
Kan vi peka på någon tydlig vändpunkt eller "point of no return" som gjorde VE Day oundviklig?
Wi måste ha klart för oss om vi talar om kriget i öst eller väst. I det förra fallet var tärningen kastad till Rysslands fördel, kanske vid Stalingrad (januari 1943), säkert vid Kursk i juli samma år. Därefter skulle Berlin säkert falla till sovjetiska styrkor i något skede. Ii väst markerade D-dagen början på slutet och utbrytningen från Normandie i augusti 1944 skapade en ostoppbar dynamik vid rikets västra gräns. Varken de allierades bakslag vid Arnhem eller den tyska offensivens misslyckande i Ardennerna var av strategisk karaktär. Båda saktade troligen ner utvecklingen i väst, men förändrade den inte.
Karl Dönitz blev kvar som ansvarig för Tyskland. Vad vet vi om hans karaktär och hans inställning till krigsslutet?
Karl Dönitz (1891-1980) var lika förvånad som alla andra över att efterträda Hitler. Führern visste att hans Kriegsmarine-chef var antikommunist, antisemit och pro-nazist, och bedömde Dönitz ubåtstjänst som den mest lojala och den som tog de största förlusterna, upp till 75 procent. De andra troliga efterträdarna - Göring, Himmler och Kesselring - hade uteslutit sig själva genom att försöka förhandla fram fredsuppgörelser eller kapitulationer bakom Hitlers rygg. Eftersom hans propagandaminister Goebbels hade begått självmord med Hitler blev Dönitz den högste ministern i Reichsregierung och tolkade sin roll som att spela på tid för att få så många

Peter Caddick-Adams är en författare och programledare som specialiserat sig på militärhistoria, försvars- och säkerhetsfrågor. Han har skrivit ett flertal böcker om andra världskriget, bland annat 1945: Victory in the West och Eld och stål: Slutet på andra världskriget i väst.

Tyskarna västerut, bort från ryssarna. Dönitz undkom avrättning i Nürnberg, trots att han aldrig ångrade sin tro, men de allierades åklagare ansåg att det var omöjligt att bevisa att han medvetet hade begått brott mot mänskligheten eller varit delaktig i Förintelsen.
Vilka var de sista striderna i kriget?
Bortsett från det stora antalet tyska soldater som togs till fånga under krigets sista månader (317.000 från armégrupp B enbart i Ruhrfickan) led den tyska civilbefolkningen svårt av de sovjetiska framryckningarna och de sista stora allierade flygräderna. Vid Dresden (13-15 februari) dog uppskattningsvis 25.000, medan av 80.000 allierade fångar som tvingades marschera västerut av sina tyska vakter, dog kanske fem procent av undernäring eller avrättning. Två allierade generaler dog under de sista dagarna, generalmajor Tom Rennie från 51:a Highland Division den 24 mars och den amerikanska 3:e pansardivisionens befälhavare Maurice Rose sex dagar senare. Eftersom de allierade blev helt överraskade av det tyska anfallet i Ardennerna var de oroliga för att varulvsenheter (nazister som stannat kvar) skulle anfalla från baser i de bayerska alperna i månader eller år efteråt. Dessa enheter, som Goebbels lanserade som ett sista försvar i ett tal den 23 mars 1945, misslyckades till stor del eftersom det inte fanns mycket tid kvar för att bygga baser och samla ihop nödvändiga förnödenheter.
VE-dagen var naturligtvis en tid av stort firande, men vad återstod fortfarande att ta itu med i Europa?
Ten brittiske överstelöjtnanten Charles Carrington, veteran från första världskriget och innehavare av militärkorset, mindes att han och hans kollegor kunde se slutet på andra världskriget i Europa närma sig på långt håll, medan slutet på första världskriget var oväntat in i det sista, "som en sovande som plötsligt vaknar upp ur en hemsk mardröm".
Han noterade dock att han var dyster och utmattad den 8 maj 1945 då "VE-dagen inte betydde mer än att kriget, som kunde fortsätta i åratal, hade flyttat sin mark från Europa till Asien" I allmänhet vilade skuggan av kriget mot Japan över segerfirandet i Europa, eftersom trupperna förväntade sig en snabb förflyttning till Fjärran Östern för att bekämpa en ännu grymmare fiende än tyskarna.
A hotande inhemska livsmedelskris överskuggade allt annat. Flyktingar konkurrerade med tyska invånare om det lilla som fanns, och städerna var fulla av omtöcknade, hungriga, rädda och förvirrade människor. Överstelöjtnant Byford-Jones, som tillhörde Montgomerys stab, gick genom järnvägsstationer och fann "män och kvinnor som tillsammans med sina hem, familjer och egendomar hade förlorat all mänsklig värdighet och blivit djur, och som sov som djur på golvet". Han tillade: "De såg ut som luffare som hade varit på väg hela livet. När jag såg deras passbilder, tagna några månader tidigare, blev jag häpen. Den förändring som dessa människor hade genomgått var otrolig. De hade alla gått ner i vikt, åldrats tio år och hade linjerade ansikten."
I flyktinglägren - före detta kaserner, skolor, karantänstationer, Röda Korsets center - "såg han en sådan mänsklig förnedring, fördärv och tragedi att jag mådde fysiskt illa efter några timmar".
Noel Annan, en underrättelseofficer, berättade: "Skådespelet av elände genomsyrade ens liv, och minnet av Tyskland i nederlag har aldrig försvunnit från mitt sinne."
Raymond Ebsworth körde in i Tyskland i maj 1945, vid gränsen nära Aachen, där han såg en skylt med texten "Du kör in på fiendens territorium - var på din vakt". Han slogs av frånvaron av människor och "den dödliga tystnaden på gatorna, och naturligtvis de obeskrivliga ruinerna".
Den kanske bästa beskrivningen av den brittiska zonen lämnades av Ivone Kirkpatrick: "Tyskland var en häpnadsväckande syn. Allt som den moderna människan anser vara nödvändigt för att upprätthålla livet i ett civiliserat samhälle hade försvunnit. Det fanns ingen statlig myndighet, ingen polis. Inga tåg, spårvagnar eller bilar; inga fabriker som arbetade, ingen posttjänst, inga telefoner, inga tidningar, inga banker. Ingen affär var öppen, och det hade varit omöjligt att köpa en limpa bröd, ett glas öl eller en huvudvärkstablett."

seger i europa

Ovan: Bernard Montgomery sitter tillsammans med amiral Hans-Georg von Friedeburg när Tyskland ger upp sina styrkor i Nederländerna, nordvästra Tyskland och Danmark
Till höger i bild: Allierade trupper poserar ovanpå Schwerer Gustav (Tunga Gustav), en tysk belägringskanon för järnvägen som vägde nästan 1 350 ton (1 490 ton) och kunde avfyra granater på 47 kilometers avstånd

Längst till vänster: Sovjetsoldater poserar på en stridsvagn framför Brandenburger Tor efter erövringen av Berlin
Till vänster: Den amerikanske löjtnanten William Robertson och den ryske löjtnanten Alexander Sylvashko omfamnar varandra när amerikanska och sovjetiska styrkor möts nära Torgau i Tyskland i april 1945

berättelser från hemmafronten

Julie Summers diskuterar hur människorna i Storbritannien förväntade sig krigsslutet och vad som låg framför dem

Hur var de sista månaderna av andra världskriget för civilbefolkningen i Storbritannien?
De sista månaderna av kriget var utmattande för de brittiska civilisterna. Under de föregående nio månaderna hade tyskarna avfyrat V1- och V2-raketer mot London och sydöstra London med dödlig effekt. På andra håll ökade ransoneringarna och bristen på varor människors bekymmer, och det fanns en känsla av krigströtthet å ena sidan och en växande medvetenhet om de fasor som hade begåtts i det nazistockuperade Europa å den andra. Författaren Barbara Cartland skrev: "Vi var glada, men ändå vägrade våra hjärtan att sjunga, krigets skugga låg fortfarande över oss i en begränsning av friheten, i kontroller och kuponger."
Hur förberedda var människor på segern? Var det välkänt att den var nära förestående?
Människor var förberedda på att kriget skulle ta slut och blev lättade när det kom. De hade fått höra av politikerna och pressen att nazisternas styre var på väg mot sitt slut. Men det rådde inte samma eufori som vid slutet av första världskriget. När VE-dagen kom i maj 1945 markerade det slutet på den europeiska konflikten, men kriget i Fjärran Östern skulle pågå i ytterligare tre månader.
Hur förberedde sig människor inför VE-dagen?
En del ordnade gatufester för barn medan andra firade i stadskärnorna. I London var det full fart, och huvudstadens gator var fulla av före detta soldater, utländska soldater och ungdomar som ville markera krigsslutet. Det formella firandet var dock dämpat eftersom landet fortfarande befann sig i krig med Japan.
Vilka förväntningar hade människor efter VE Day?
Precis som efter första världskriget ville och förväntade sig människor att livet i Storbritannien skulle återgå till det normala. Där det hade rått harmoni under krigsåren utbröt nu missnöje när människor insåg att det skulle dröja flera år innan saker och ting skulle återgå till det som de uppfattade som normalt. Ransonering var fortfarande mycket vanligt och i vissa fall blev det värre - bröd ransonerades till exempel för första gången. Och demobiliseringen ledde till ytterligare brist på kläder, vilket i sin tur ledde till mer förbittring.
När började brittiska familjer återförenas efter evakuering och inkallelse?
Demobiliseringen tog mer än 18 månader och de evakuerade återvände inte i massor utan stegvis. Vissa militärer fick snabbspår ut ur de väpnade styrkorna, särskilt om de hade erfarenhet av yrken som det fanns ett stort behov av, t.ex. byggare, takläggare och elektriker. Det väckte naturligtvis förbittring, precis som det hade gjort efter första världskriget. De evakuerade kom hem till familjer som ofta hade förändrats, vuxit upp eller flyttat. Ett antal barn fann att de inte hade något hem att gå till eller föräldrar att återvända till.
Vad hade förväntningarna varit på de kvinnor som hade funnit sin plats i kriget?
Denna intressanta fråga beror på ur vems perspektiv man betraktar den. Kvinnor som hade funnit sin plats under kriget förväntades återvända till sina hem och lämna plats för de män som behövde deras jobb. För regeringen var det en idealisk situation, och så även för de återvändande männen. För kvinnorna var det ofta en bitter besvikelse, och många fann det nästan omöjligt att slå sig till ro efter kriget.
Audrey Withers, som är ämnet för min bok Klädd för krigvar kritisk till regeringens förmåga att utveckla omedelbar minnesförlust när det gällde den roll som kvinnorna hade spelat i kriget. Hon gav aldrig upp i sin kamp för att se till att kvinnor behandlades som jämlikar till män.

hemmafrontens hjältar

Nazisterna landsteg aldrig i Storbritannien, men det fanns ändå många hjältar på hemmaplan

Sonia Straw
Sonia var 19 år när hon tilldelades Georgskorset. Hon var luftskyddsvakt och hjälpte ett antal svårt skadade personer under en attack och fortsatte med det medan attacken rasade vidare. Under sina ansträngningar fick hon ingen hjälp, men hon upphörde aldrig med sitt arbete.
Gordon Bastian
Gordon Bastian var ingenjörsofficer på SS Empire Bowman när det torpederades den 30 mars 1942, hans födelsedag. Han insåg att två män var instängda i skorstenen och öppnade den vattentäta dörren med risk för sitt eget liv. Han höll fast båda männen mot vattenmassorna och tvingades hissa upp en av dem på lejdaren och visade prov på exceptionellt mod.
Harry Errington
Londonbrandmannen Errington befann sig i källaren till ett trevåningsgarage (som brandkåren disponerade) när det träffades av en tysk bomb. Skyddsrummet i källaren tog emot hela kraften från den kollapsande byggnaden. Han återfick medvetandet, räddade en instängd kollega och återvände sedan till lågorna för att rädda en annan trots sina svårt brända händer.
Arthur Bywater
Bywater, som är den enda civilperson som har tilldelats Georgskorset för tapperhet, var utvecklingsofficer på en fabrik. Den 22 februari 1944 exploderade en defekt säkring på en vapenfabrik i Lancashire och dödade en kvinna. Arthur och tre frivilliga insåg att alla 12.000 säkringar var i fara och tillbringade de närmaste dagarna med att röja upp på platsen.
Albert Hemming
Hemming var på luftskyddstjänst när ett hus bombades och flera personer blev instängda. En man satt fastklämd under en balk, vars rörelser skulle få byggnaden att kollapsa. Hemming arbetade outtröttligt i tre timmar, under ständigt hot om kolgas, för att befria honom.

Women's Land Army fortsatte sin verksamhet fram till dess att den upplöstes i oktober 1949. Women's Timber Corp upplöstes 1946

En mjölkbud visar Blitz-andan och fortsätter sin runda efter ett bombangrepp

Vad var "Demob-kostymen"?

Förklaring till avskedsgåvan till brittiska militärer

I slutet av kriget innebar ransoneringarna att det var omöjligt att köpa en kostym utan en stor mängd kuponger. Demobiliserade brittiska soldater som hade tillbringat en lång period i uniform skulle plötsligt kämpa för att hitta lämpliga kläder. Statliga center inrättades för att förse soldaterna med civila kläder, inklusive en hatt, en kritstrecksrandig kostym i tre delar, två skjortor, en slips, skor och en regnrock. Trots att kostymerna tillverkades av de bästa materialen och av de bästa leverantörerna (principen var Burton) fick många fel storlek, och vissa tyckte att de såg ut som gammaldags gangsters och hade bytt en uniform mot en annan.

Livsmedelsransoneringen upphörde inte helt i Storbritannien förrän 1954

Amerikanska trupper tränar med en luftvärnskanon på ett flygfält i Suffolk, England, februari 1943

Kvinnor fortsatte att tjänstgöra i de militära hjälptrupperna under några år

En före detta soldat tar av sig sin nya hatt efter att ha fått nya kläder av en militärpolis

Klädd för krig av Julie Summers gavs ut av Simon & Schuster i februari 2020. Den finns att köpa hos alla bra bokhandlare och online.

VE Day fotogalleri

Bilder på hur denna historiska dag uppmärksammades runt om i världen

Trupper från den amerikanska 7:e armén flaggar vid talarstolen i Nürnberg, varifrån Hitler tidigare hade talat.

Amerikanska och sovjetiska trupper samlas ovanpå en rysk stridsvagn nära Griebo i Tyskland för att fira sin seger.

Utsikten från Triumfbågen över Champs Élysées när folkmassorna samlas för att fira freden i Europa den 8 maj.

Flaggor, ticker tape och papper ligger utspridda över Bay Street i Toronto, Kanada, där människor firar slutet på kriget i Europa.

En grupp barn som samlats i ett trapphus i Baltimore, Maryland, spelar instrument på
VE-dagen.

Aspiranter från den amerikanska flottan på Camp Peary i Virginia tar en paus från förberedelserna inför kriget i Stilla havet för att hedra segern i Europa.

Brittiska säckpipespelare leder en parad genom gatorna i Kalimpong, Indien, för att markera slutet på kriget i Europa.

Dans bryter ut på Londons gator när kvinnor från London Office of War Information firar med amerikanska soldater.

Arbetare i Manchester går ut med gott humör för att fira segern och den nationella helgdag som råder i hela Storbritannien.

En grupp i Moskva, som till största delen består av kvinnor, lyfter en brittisk sergeant över sina huvuden i triumf.

När kriget i Europa var över besökte Churchill Berlin och gjorde bland annat detta stopp vid Hitlers tidigare bunker

Churchills bitterljuva seger

Inför VE-dagen utforskar vi Winston Churchills sista ögonblick i krigsrummet och hans oro för framtiden mitt under firandet

är Churchill vaknade den 7 maj informerade kapten Richard Pim, den marinofficer som ansvarade för hans kartrum, premiärministern om att tyskarna hade kapitulerat. "I fem år har du gett mig dåliga nyheter, ibland värre än andra", anmärkte Churchill. "Nu har du återupprättat dig själv."
Vid det här laget hade allmänheten tröttnat på upprepade meddelanden, som sedan motsades, om att freden var nära. "Churchill hade tidigare sagt att han inte skulle fördröja nyheterna en minut", muttrade en medborgare, "och ändå fanns här tidningarna med definitiva uttalanden om att kriget i Europa var över, och artiklar som gav krigets höjdpunkter, och inget ord från honom." Sådana frustrationer glömdes bort när Churchill sände kl. 15.00 dagen därpå, som utsågs till VE-dagen. Folkmassorna i Whitehall, som lyssnade på talet via särskilt uppsatta högtalare, hängde på varje ord. Det hördes glädjetjut och viftande med flaggor och hattar när han i sitt tal förklarade att det tyska kriget var slut.
Enligt BBC:s avdelning för lyssnarforskning hördes Churchills tal av 71,5 procent av den potentiella publiken. Efter att ha utlovat "en kort period av glädje" konstaterade Churchill att kriget mot Japan ännu inte var över och avslutade: "Framåt, Britannia! Länge leve frihetens sak! Gud bevare kungen!" Churchills läkare, Lord Moran, hörde talet i överhusets bibliotek. Kollegan bredvid honom tyckte att det var märkligt att Gud inte nämndes i talet. Moran noterade: "Det rådde dock ingen tvekan i Winstons sinne om vem som skulle ha äran."
Före sändningen åt Churchill lunch med kung George VI. Efteråt gick han till underhuset. Parlamentsledamoten Harold Nicolson beskrev hur han kom in i kammaren "och såg blyg och glad ut" och möttes av stor entusiasm. Efter att ha upprepat sitt radiomeddelande föreslog han "att denna kammare nu samlas i kyrkan St Margaret, Westminster, för att ödmjukt och vördnadsfullt tacka den allsmäktige Guden för att vi befriats från hotet om tyskt herravälde". Efter tacksägelsegudstjänsten återvände parlamentsledamöterna till underhuset, och kammaren ajournerade sig strax efter kl. 16.30.
Efter ett möte på Buckingham Palace med kungen, krigskabinettet och stabscheferna lugnade Churchill allmänheten som hade samlats i Whitehall genom att framträda på hälsoministeriets balkong. "Det här är er seger", sa han till dem. "Nej", ropade de tillbaka, "det är er."
Senare åt han middag med familjemedlemmar, pressinnehavaren Lord Camrose och USA:s ambassadör. Han svarade sedan på folkmassans krav på ett nytt tal. "Ljuset släcktes och bomberna föll", sa han. "Men varje man, kvinna och barn i landet hade ingen tanke på att ge upp kampen."
Mary E. Lelean, kontorist i Auxiliary Territorial Service, såg den historiska scenen utspela sig:
"Jag har ingen större beundran för Churchill som person, men som krigsledare har han varit oöverträffad och han behärskar språket på ett underbart sätt. Han reciterade versen i 'Rule Britannia', lyfte sedan handen och med en stämningslös röst vrålade han ut de första tonerna i kören. Och publiken tog upp refrängen. Det var omöjligt att inte bli rörd."
Churchill tillbringade resten av kvällen med Camrose innan han tog itu med en 15 cm hög hög med papper som han tänkte ta itu med innan han gick till sängs.
Detta hade naturligtvis varit de timmar då Churchill var som mest upphöjd. Men det hade inte varit utan bekymmer. Bakom kulisserna fanns det friktion med Sovjet: Stalin hade velat skjuta upp segerbeskedet med en dag, en till synes trivial fråga som speglade de pågående spänningarna mellan de allierade. Ögonblicket var dessutom bitterljuvt. Churchill visste att han aldrig kunde förvänta sig att få uppleva en sådan höjdpunkt igen. Lika viktigt var det att kriget ännu inte var över, vilket han hade försökt påminna det brittiska folket om mitt i deras glädjeyra. Efter segern i Europa drog sig Labour och liberalerna ur Churchills koalition; han bildade sedan en ny övergångsregering som skulle styra landet fram till parlamentsvalet. När rösterna räknats visade det sig att de konservativa hade lidit ett spektakulärt nederlag. Till och med på själva VE-dagen hade allmänhetens varma reaktion på krigsledaren Churchill färgats av reservationer mot politikern Churchill; och väljarna beslutade att mannen som hade vunnit kriget inte var mannen som skulle vinna freden. Hans triumfdag innehöll alltså fröet till hans kommande tragedi.

Professor Richard Toye är chef för historiska institutionen vid University of Exeter. Han har skrivit tre böcker om Winston Churchill och andra verk om brittisk politik, ekonomi och imperium. Hans senaste bok, Age of Hope: Labour, 1945, and the Birth of Modern Britainfinns att köpa online.

Churchill sitter i trädgården på Downing Street 10 med sina stabschefer dagen före VE-dagen

Churchills popularitet som krigsledare hjälpte honom inte vid valurnorna

Churchill hade stått i centrum för regeringsbudskapen under kriget, men samma strategi misslyckades i valet i juli 1945, då de konservativa förlorade mot Labour

Bildkälla: wiki/Archiv T. Marounka, Getty Images

Bildet saknas på server
HWB7023.impact4.ALAMY_EG6N1R.psd

nederlagets chock
Mars/april 1945
En förkrossad äldre dam ser med fasa på ruinerna av en tysk stad medan allierade trupper marscherar förbi. Tyskland drabbades av kolossal förstörelse under kriget och över 70 procent av stadskärnan i de större städerna utplånades.

Demobilisering

Wehrmacht

När Europa låg i ruiner och Nazityskland var besegrat, vad hände då med de miljontals Wehrmacht-anställda när fientligheterna upphörde och skjutandet upphörde?

I klättrade upp för källartrappan, öppnade ytterdörren och klev ut på gatan ... med en smutsig vit handduk fastbunden i ett kvastskaft ... den första av amerikanerna, en liten kille, slet av mig alla mina medaljer, som gjorde gapande hål i min tunika ... jag undrade vad som skulle hända med mig."
Henry Metelmann, en pansarskytt vid 22:a pansardivisionen, var inte ensam om att fundera över vad som skulle hända honom när han hamnade i fångenskap i slutet av kriget. Under månaderna som ledde fram till den tyska kapitulationen hade det skett massövergivanden i väst, där i genomsnitt 50.000 tyska trupper om dagen kastade in handduken i april. Ytterligare en miljon gav upp i Italien och Österrike den 2 maj, och två dagar senare anslöt sig ytterligare en miljon till dem och accepterade fångenskap i nordvästra Tyskland, Danmark och Nederländerna.
En hög dansk polistjänsteman i staden Odder, kommissarie Lemvigh-Müller, fick i uppdrag att avväpna de lokala tyska styrkorna. "Vid ett möte den fjärde kvällen efter det att den tyska kapitulationen i Danmark meddelats i radio diskuterade jag och de lokala representanterna för befrielserörelsen... internering och avväpning av de tyska styrkorna i Odder. Vid midnatt togs vi emot av den tyske befälhavaren, major Erdmann, på Phoenix. Garnisonen bestod vid den tiden av cirka 1 000 man. Major Erdmann berättade för oss att han inte hade fått några order och att radiomeddelandet förmodligen var en engelsk lögn... han förklarade att om britterna eller amerikanerna närmade sig skulle han marschera ut ur staden... men om ryssarna kom skulle staden jämnas med marken. Den 7 maj kom kommendanten till mig och berättade att hans män skulle ge sig av nästa morgon. Handeldvapen med fem skott per man lämnades kvar hos dem, all övrig utrustning togs över av motståndsrörelsen."
Avväpning
Under befäl av sina egna officerare förstörde den stora massan av tyska soldater det som fanns kvar av deras tunga utrustning, spetsade artillerikanoner, sprängde pansarvagnar och slog ut flygplan. Den föredragna taktiken för de sistnämnda var att ta bort propellern eller kollapsa underredet. Maskingevär och gevär staplades på hög och lämnades kvar, som den norske SS-frivillige Ivar Corneliussen minns det:
"Vi var i Österrike när kriget tog slut, i en liten by... en officer kom och berättade att kriget var över. Vi samlade alla våra vapen i en stor hög och våra officerare berättade att vi från och med nu var befriade från vår ed."

Tonåriga Hitlerjugend och äldre Volkssturm samlas in i Berlin av Röda armén. Deras öde var förmodligen Sibirien och Gulag

Under ledning av sina officerare tågar tyska krigsfångar in i amerikansk fångenskap nära München, 4 maj 1945

Demobilisering av Wehrmacht

"Han hämtade två glas och fyllde dem på ryskt vis till brädden med vodka så att vi kunde skåla för varandra"

Utländska SS: vedergällning

För de icke-tyska medlemmarna i Waffen-SS kan VE-dagen ha inneburit ett slut på kriget, men det var också början på deras bestraffning

Jan Munk, en 23-årig holländsk SS-frivillig, hade försökt att gå tillbaka till Leiden vid krigsslutet men blev igenkänd några kilometer hemifrån och kastad i en fängelsecell. "Jag grät så att tårarna rann ... den natten hörde jag hur en av cellerna öppnades och den intagne fördes ut. När vakterna hade haft sitt roliga med honom satte de tillbaka honom i cellen och sedan var det min tur ... Jag blev slagen med knytnävar och käppar. Detta pågick i tre nätter. Det värsta var att vänta på sin tur."
Efter rättegång dömdes Munk till fem års straffarbete. En flamländsk SS-man, Dries Coolens, utsattes för ungefär samma behandling:
"Tillbaka i Belgien klev jag av tåget i Gent och blev genast igenkänd. En mobb attackerade mig och slog nästan ihjäl mig. Nästa sak jag minns är att jag vaknade upp på sjukhuset. Jag dömdes till döden för att ha tagit upp vapen mot Belgien, men fick sedan straffet omvandlat till 15 års fängelse."
Coolens kollega Albert Olbrechts hade betydligt mer tur: "Vi tog av oss våra uniformer och satte på oss civila kläder som vi hade stulit. Vi bestämde oss för att gömma oss i en lada den natten och ge upp nästa morgon... när jag vaknade hade amerikanerna kommit. En svart amerikansk sergeant ropade åt oss att komma ut ur höet och räcka upp händerna. Han tog mig till en officer och jag berättade att jag hade hämtats från Belgien för att komma och arbeta i Tyskland, och han sa 'OK' och hänvisade mig till en flyktingförläggning." Olbrechts åkte aldrig hem, utan bosatte sig i Västtyskland istället. Hans landsman Oswald Van Ooteghem såg också det som sitt bästa alternativ att hålla sig borta från sitt hemland:
"När kriget tog slut funderade jag på att begå självmord... i stället kallade jag mig Hans Richter, låtsades att jag var tysk och gifte mig med en tysk kvinna." Van Ooteghem skulle så småningom avtjäna tre år och dela en belgisk cell med sin far, en känd nationalistledare.

Nedan: SS-mannen Oswald Van Ootegehm. "Jag lät ta foton i arméuniform för att lura alla kontroller; axelklaffarna och kragflikarna var gjorda av papper och fastklistrade"

Jan Munk tjänstgjorde i 5:e SS-pansardivisionen Wiking på östfronten och fängslades i Nederländerna efter kriget

Några av de 180.000 tyska krigsfångar som skickades till Frankrike som tvångsarbetare röjer bråte i Dunkerque i juli 1945

Som en sista uppvisning i trots mot det misslyckade riket dumpade många helt enkelt sina vapen, som Gefreiter Robert Vogt från 352:a infanteridivisionen berättade: "Det var meningslöst. Vi spelade med våra liv för en förlorad sak.... Så vi kastade våra vapen i en bäck."
Personliga papper och ägodelar förstördes eller begravdes också i hopp om att kunna återvända senare och hämta dem. De som behöll medaljer, klockor och så vidare fann sig snart befriade från dem när de kapitulerade, precis som Metelmann. Hendrik Verton, en holländsk SS-frivillig som stred i Breslau, var en av dem:
"En rysk soldat vacklade ner för källartrappan... han var en liten man, kort och kraftig... han tog mig till sitt bröst... kysste mig på båda kinderna och förklarade 'Hitler kaput! Han stal min klocka och lade dem till dem som redan prydde hans armar upp till armbågarna ... och med tungt hjärta brände jag min Soldbuch med alla anteckningar om min militärtjänstgöring i den."
De som inte omedelbart hamnade i fångenskap delade ut mat, filtar och extrakläder som de hade och delade sedan antingen upp sig för att försöka ta sig hem eller bildade kolonner för att kapitulera en masse. Vissa, som Bruno Friesen, en artillerist i 7:e pansardivisionen, lyckades smälta in bland befolkningen igen: "Jag kapitulerade aldrig, jag var aldrig krigsfånge, jag deltog aldrig i avnazifieringsföreläsningar. Jag återgick bara till mitt liv."
En sak som Friesen, Metelmann och Vogt hade gemensamt var att de var glada att det var över och att de hade överlevt, men detsamma kunde inte sägas om de tyska trupperna i öst. Där drev rädslan miljontals soldater och civila att bege sig västerut i ett försök att kapitulera till de västallierade och inte till Röda armén.
Kapitulation i öster
I slutändan föll omkring 800.000 Wehrmacht-soldater i sovjetiska händer i slutet av kriget och anslöt sig till cirka 2 miljoner av sina kamrater som tillfångatagits tidigare. En av dem som mötte detta öde var Günter Korschorrek:
"Ryssland betyder inget mindre än fängelse i Sibirien. Ett fruktansvärt ord, det hamrar i mitt huvud! Vi som har kämpat mot Sovjet kan föreställa oss vad som väntar oss i Sibirien." När Korschorrek förflyttades västerut hade han tur och överlevde.
Enligt sovjetiska uppgifter dog 381.067 krigsfångar från Wehrmacht i Gulag, men detta anses vara en kraftig underskattning, och den verkliga siffran tros vara så mycket som 1 miljon döda av skottlossning, misshandel, sjukdomar och svält. Det var dock inte alla tyska krigsfångar som hamnade i sovjetiska händer som behandlades illa.
Den högt dekorerade pansarveteranen Oberst Hans von Luck (som deltog i strider i Polen, Frankrike, Nordafrika och Östeuropa) mindes vad som hände honom när en sovjetisk soldat försökte stjäla hans klocka och riddarkors: "En ung officer ingrep plötsligt. 'Stopp! Rör honom inte, han är en geroi [rysk för hjälte], en man att respektera.'"
Von Luck fördes sedan inför en överste i Röda armén. "Han hämtade två glas och på ryskt vis fyllde han dem till brädden med vodka så att vi kunde skåla med varandra."
En stridsflygare från Luftwaffe hade en liknande upplevelse vid kapitulationen när han marscherade framför en grupp officerare från Röda armén: "Generalen reste sig upp, satte på sig mössan, gav en order till de andra officerarna och de lyfte alla sina händer mot mig i en militärhälsning."
I väst - Rheinwiesenlager
Från och med D-dagen tog amerikanerna och anglo-kanadensarna ungefär lika många fångar var och behandlade dem genom att transportera dem stegvis tillbaka till läger i Storbritannien eller Nordamerika. Behandlingen var oftast rättvis, även om plundringen var utbredd, vilket Luftwaffe-piloten Norbert Hannig fick erfara efter att ha överlämnat sig till en ung kanadensisk officer: "Kan jag få din pistol, tack, och hölstret också - som en souvenir, förstår du." Han serverades sedan en tallrik med biff och potatismos innan han överlämnades till amerikanerna.
Det här var vanligt i slutet av kriget eftersom antalet nya fångar var så stort att britterna och kanadensarna slutade ta emot hela sin andel och lämnade sina amerikanska allierade med den föga avundsvärda uppgiften att hysa, mata och vakta miljontals före detta soldater.
Den amerikanska lösningen var de 19 Rheinwiesenlager - lägren på Rhenängen - som byggdes i det ockuperade västra Tyskland som tillfälliga förvaringsoch behandlingsstationer. Lägren, som officiellt kallades PWTE-läger (Prisoner of War Temporary Enclosures), kom att hysa så många som 2 miljoner krigsfångar under hela sommaren, ofta under extremt dåliga förhållanden. Varje läger byggdes enligt samma ritning: man valde öppen jordbruksmark som låg nära en järnvägslinje och omringades av taggtråd.
Det totala lägerområdet delades in i tio till tolv mindre zoner, var och en med plats för 5.000 till 10.000 män. Närliggande jordbruksbyggnader användes som lägerkök, sjukhus och administrativa centra, och det var upp till fångarna själva att tillhandahålla läkare, kockar och arbetsgrupper. För säkerheten svarade främst före detta fältpoliser från Wehrmacht, som fick extra ransoner för att bemanna taggtråden. Det fanns inga bostäder för krigsfångarna, vilket tvingade dem att gräva primitiva skyddsrum och grottor i jorden där de kunde sova och skydda sig mot väder och vind. Ivar Corneliussen var vittne till lägrens provisoriska karaktär:
"Amerikanerna satte oss alla i ett krigsfångeläger - inte för att det var ett riktigt läger, det var ett stort fält med lite taggtråd, och det var väldigt lite övervakning, inte många vakter alls."
Floden av fångar överväldigade snart lägren. Läger Remagen, till exempel, byggdes för 100.000 krigsfångar men rymde 184.000. Utan skydd och med ransoner på 1.200-1.500 kalorier per dag och man - även om detta ofta inte uppfylldes - började undernäring och sjukdomar snart bryta ut och fångarna började dö. Till skillnad från i nazisternas läger var detta inte officiell politik utan snarare det olyckliga resultatet av ett system som kämpade för att klara sig. För att skydda sig från anklagelser om misshandel beslutade Dwight Eisenhower att männen i lägren inte officiellt var krigsfångar utan istället "avväpnade fiendestyrkor", vilket innebar att de inte omfattades av Genèvekonventionerna. Oavsett de juridiska spetsfundigheterna dog enligt de allierades egen utsago mellan 3.000 och 6.000 fångar i lägren, även om den verkliga siffran förmodligen var betydligt högre.
Behandling och frigivning
Granskningen av fångarna påbörjades omedelbart för att fastställa deras rang, tjänstgöringsgren och eventuella inblandning i krigsförbrytelser. Officerare utsattes för långa och upprepade förhör, och medlemmar av Waffen-SS valdes också ut för särskild behandling, vilket Andreas Fleischer såg i sitt läger:
"En dag dök en amerikansk officer upp med en högtalare och ropade till oss: 'Alla Wehrmacht-män går dit bort till vänster och alla Waffen-SS-män till höger' Vi gick alla dit vi blev tillsagda, och det visade sig att vi var mer än 200 Waffen-SS:are - det chockade dem, särskilt som lägret hade en regel om att vakten måste fördubblas om det fanns så mycket som en enda Waffen-SS:are i den. Amerikanska soldater kom då fram och stirrade på oss genom taggtråden som om vi vore djur på ett zoo."
Leo Wilm beskrev vad medlemskap i Waffen-SS kunde innebära i väst: "Under ett förhör med amerikanerna fick jag stryk för att jag hade blivit tilldelad antipartisanuppgifter."
Även om detta var hårt, var det mycket värre i öst, som en SS-man beskrev:
"Större delen av divisionen överlämnades av amerikanerna till ryssarna och skickades till Gulag. Jag hade en vän som var med dem ... en gång såg han en rysk stridsvagn skjuta 500 SS-män för att de inte kunde arbeta längre; det var regeln, om du inte kunde arbeta blev du skjuten."
En annan berättade: "I ett av de många läger jag gick igenom såg jag två män som gick i takt med varandra. De ryska vakterna tog genast tag i dem och kontrollerade om de hade den blodgruppstatuering som alla Waffen-SS-män hade. De hittade den och sköt dem på plats."
Trots dessa grymheter i både öst och väst började fångarna släppas inom några veckor efter krigsslutet. Kvinnlig personal och Hitlerjugend i tonåren var oftast de första, snabbt följda av de som ansågs nödvändiga för att hjälpa till med återuppbyggnaden - bönder och gruvarbetare stod högst upp på listan. Efter franska krav skickades över 180.000 krigsfångar till Frankrike som tvångsarbete, men i slutet av juni 1945 stängdes flera av Rheinwiesenlagren, däribland Remagen.
I öst hade Sovjetunionen i slutet av 1946 färre krigsfångar än Storbritannien och Frankrike tillsammans, men de sista släpptes inte förrän 1956. De återvände till ett Tyskland som var mycket annorlunda än det de hade lämnat.

Edmund Clauberg kramas om av sina föräldrar när han återvänder hem från ett krigsfångeläger i England, augusti 1948

Demontering

luftwaffe

För de segrande allierade innebar Luftwaffes flygplan både förstörelse och utveckling

ord Mark Dolan

Thunder hela kriget hade Luftwaffe visat sig vara en formidabel styrka. Men under de sista månaderna, när vinden höll på att vända, begick tyskarna en rad misstag samtidigt som de frenetiskt försökte vända krigslyckan. Sedan 1943 hade de allierade bombat tyska flygplansfabriker för att hindra produktionen av nya plan och bränsle, och Hitler hade ansträngt sina resurser genom att omdirigera en del av flygvapnet till östfronten. Även om produktionen av nya flygplan faktiskt ökade under 1944 var Luftwaffe sårbart på grund av en kombination av operativa misstag, sänkt moral efter bombningarna av Dresden, flygplan av dålig kvalitet och otillräcklig utbildning av nya piloter.
Efter att segern hade säkrats kunde de allierade (i synnerhet amerikanerna) ta itu med det som det nu nedlagda tyska flygvapnet hade lämnat efter sig. Inte bara själva flygplanen utan även tekniken, resurserna och till och med de ingenjörer som hade konstruerat Luftwaffes flygplan.
Återanvändning och återvinning
Uppgiften att avväpna och demobilisera det tyska flygvapnet var en process som var lika viktig optiskt som den var praktiskt. Naturligtvis fanns det ett behov av att förstöra Tysklands militära vapen, men att ses som dominant i nedmonteringen av deras skrämmande Luftwaffe gav också en stor moralisk boost till folket i de allierade länderna. Redan i september 1944, när segern verkade vara nära, bildade USA:s armés flygvapen (USAAF) Air Disarmament Division (ADD), tillsammans med flera andra allierade ATI-team (Air Technical Intelligence), som arbetade med att återta fiendeplan och annan militär utrustning. Dessa skvadroners uppgift var att skilja Luftwaffes materiel från fiendens personal, beslagta den och antingen studera den - om det fanns information att hämta - eller förstöra den. Vid mitten av 1946 hade USAAF förstört mer än 1 miljon ton (1,1 miljoner ton) av Luftwaffes militära utrustning och skickat tillbaka mer än 16.000 föremål till USA för att studeras.
Medan de flesta av de plan som USAAF samlade in i Tyskland och dess ockuperade områden antingen förstördes (ibland av tyska krigsfångar) eller skickades tillbaka till Amerika för forskning, återanvändes vissa; i det ockuperade Frankrike användes vissa Luftwaffe-plan, särskilt Junkers Ju 88, som en nödlösning för det utarmade franska flygvapnet tills det kunde återuppbyggas.
Operation LUSTY
Det fanns en mängd värdefull information att hämta från Luftwaffes kvarlevor, som var av stort intresse för både amerikaner och sovjeter. I slutet av 1944 sammanställde Technical Intelligence School på Wright Field i Ohio, där ADD utbildades, "svarta listor" över fientliga flygplan och andra instrument som de särskilt ville ta med sig tillbaka för analys. Amerikanerna startade officiellt Operation Lusty (förkortning för Luftwaffe Secret Technology) bara ett par veckor före VE Day, med det uttalade syftet att snabbt ta tillvara och utnyttja tysk teknik och underrättelseinformation.
Denna operation hade två grenar. Den första, under befäl av överste Harold E. Watson, hade till uppgift att samla in fiendens flygplan och utrustning i fält och skicka tillbaka den för testning (britterna lånade ut HMS Reaper, ett hangarfartyg, för detta). Det andra teamet ombads att rekrytera tyska forskare och samla in dokumentation som skulle ge insikt i avancerad nazistisk teknik.
De svarta listor som sammanställts på Wright Field året innan utgjorde grunden för Watsons team - kända som "Watsons Whizzers" - och de behövde vara skickliga piloter för att ta sig till alla platser där de kunde hitta den utrustning som USA ville inspektera. Även om Luftwaffe hade blivit ett ganska ineffektivt företag mot slutet av kriget, var dess teknik - främst i form av Messerschmitt Me 262 - ny och av stort värde för segrarna. Me 262 var världens första jetdrivna plan, snabbare än något av de allierades flygplan (hela 193 kilometer i timmen snabbare än den amerikanska P-51 Mustang!) och höjdpunkten på andra världskrigets flygtekniska framsteg.
Även om dess genomslag fördröjdes av en kombination av tyska misslyckanden och allierad aggression (över 1.400 tillverkades men bara cirka 300 kom i strid, de övriga förstördes antingen under tyskarnas brådstörtade träning eller av allierade bombningar av produktionsanläggningar) var det så revolutionerande att det var ett av Operation Lustigs viktigaste mål. Whizzers lyckades inte bara få tag på flera användbara Me 262:or och ett lager med reservdelar, de rekryterade också (via det enkla valet mellan fängelse eller tjänstgöring) Luftwaffe-piloter med kompetens att flyga planen och Messerschmitt-ingenjörer som kunde hjälpa deras forskare att studera planens inre.
Det hade inte tagit lång tid för de allierade att göra det fruktade Luftwaffe till lite mer än ett rostigt skrotupplag, men de tekniska framsteg som det underlättade skulle inleda början på jetåldern och snabbt förändra världens luftrum till oigenkännlighet.

"Det fanns en mängd värdefull information att hämta från Luftwaffes kvarlevor, som var av stort intresse för både amerikaner och sovjeter."

Messerschmitt Me 262, Tysklands tekniska underverk

En typisk kyrkogård för Luftwaffe, fotograferad 1945

© Getty Images, Alamy

Delning av Tyskland

Med Tyskland i spillror träffades de allierade för att nå en överenskommelse om landets framtid

ord Catherine Curzon

On 17 juli 1945 möttes de tre ledande allierade makterna i Potsdam i den sovjetiska ockupationszonen i Tyskland för att utföra en viktig uppgift: att planera freden efter kriget. De allierade ledarnas möte syftade till att skapa en ny ordning utan att falla i de förödande fallgroparna från fredskonferensen i Paris 1919, som hade skapat perfekta förutsättningar för det spirande nazistpartiets tillväxt.
In ljuset av Tysklands villkorslösa kapitulation nio veckor tidigare syftade konferensen till att besluta hur tyska angelägenheter skulle administreras och hur krigets effekter skulle hanteras. Överenskommelsen om att träffas hade gjorts vid Jaltakonferensen, då Stalin, Churchill och president Franklin D. Roosevelt hade beslutat att fortsätta sina diskussioner efter den tyska kapitulationen. Roosevelt avled dock bara några månader innan de allierade återsamlades i Potsdam.
Representanter för Sovjetunionen, Storbritannien respektive USA var generalsekreterare Josef Stalin, premiärminister Winston Churchill och president Harry S. Truman, Roosevelts efterträdare. Varje man åtföljdes av sin utrikesminister, Vjatjeslav Molotov, Anthony Eden respektive James F. Byrnes.
In en ödets nyck fick dock Winston Churchill inte uppleva hela Potsdamkonferensen. På grund av sitt nederlag i parlamentsvalet samma år ersattes han snabbt av Clement Attlee, som hade med sig sin nye utrikesminister Ernest Bevin, som ersatte Anthony Eden.
Nå detta möte, liksom vid Jalta, lyste den franska representationen med sin frånvaro. Frankrike

"De tre ledande allierade makterna möttes i Potsdam i den sovjetiska ockupationszonen i Tyskland."

De "tre stora" skakar hand vid Potsdamkonferensen (från vänster till höger): Churchill, Truman och Stalin

Källa: Wiki Wiki / Benoît Prieur
CC BY-SA 4.0

uteslöts från mötet på uttrycklig begäran av amerikanerna, som Frankrike hade hamnat i konflikt med om de franska och amerikanska ockupationszonerna. Dessutom hade det funnits en ömsesidig motvilja mellan De Gaulle och Roosevelt, eftersom den senare fruktade att fransmännen skulle försöka ompröva de beslut som fattats i Jalta. De Gaulle ville hellre gå framåt än att se tillbaka och uteslöts från Potsdam precis som han hade gjort i Jalta; det var en förolämpning som De Gaulle tog personligt och aldrig riktigt förlät.
Te brittiska britterna stödde beslutet att utesluta Frankrike, eftersom de redan hade kommit överens om viktiga mål med sina amerikanska motsvarigheter. Om Frankrike skulle tillåtas sitta med vid förhandlingsbordet befarade de att de franska intressena skulle stå i strid med de angloamerikanska företrädarnas.
Isom vedergällning för att de inte bjudits in till Potsdamkonferensen, motsatte sig fransmännen så småningom att genomföra de beslut som fattats i Potsdam i sin ockupationszon. Den främsta av deras upprorshandlingar var deras vägran att återbosätta de tyskar som fördrivits från öst. De motsatte sig också andra delar av avtalet, i synnerhet att förbehålla sig rätten att lägga in veto mot all politik som en dag skulle kunna leda till ett återförenat Tyskland, ett perspektiv som fransmännen av förståeliga skäl var mycket oroade över efter flera tyska invasioner.
Personlighetsstrider
Ungt överraskande var huvudämnet för debatten i Potsdam den enorma frågan om exakt hur tyska intressen skulle regleras och organiseras i framtiden. Med tanke på de katastrofala följderna av Versaillesfördraget, som hade underblåst missnöje och högerextrema sympatier i Tyskland genom att ålägga landet att betala enorma skadestånd och ta på sig hela skulden för att ha orsakat första världskriget, förespråkade Truman en mjukare inställning när det gällde att kräva skadestånd. Sovjetunionen ville dock att Tyskland skulle strypas. Det fanns redan en växande misstro mellan den angloamerikanska och den sovjetiska delegationen, och bakom de offentliga leendena och vänskapliga orden fanns bittra rivaliteter och motstridiga ambitioner.
De allierade ledarna nådde trots svåra relationer och meningsskiljaktigheter faktiskt ett samförstånd. Tyskland skulle demilitariseras och delas upp i fyra zoner, som var och en skulle ockuperas av en av de allierade makterna (inklusive Frankrike). Varje makt skulle ansvara för sin egen administration, men all industri i Tyskland som kunde användas för militär återuppbyggnad skulle elimineras. All nazistisk politik, alla nazistiska lagar och institutioner skulle avskaffas och all tysk annektering skulle återtas. Reparationer skulle överenskommas och nya gränser diskuteras. Dessutom skulle nazistpartiets medlemmar avsättas från sina ämbeten och krigsförbrytare ställas inför rätta som en brådskande fråga. Det tyska samhället skulle omformas till en demokrati igen och den genomsnittliga levnadsstandarden skulle förhindras från att någonsin stiga över den i de europeiska grannländerna.
Wör att säkerställa att framtiden skulle präglas av demokrati och rättvisa gjordes en total översyn av rättsväsendet och utbildningsväsendet i Tyskland. Fascistiska doktriner och metoder förbjöds och nya åtgärder infördes för att uppmuntra rättvisa, jämlikhet och framför allt demokrati. I detta nya Tyskland uppmuntrades demokratiska beslutsfattare, myndighetspersoner och politiska partier aktivt att delta i den nya administrationen.
Ten tyska gränsdragningen godkändes och Polen överlämnades till en regering som nu stod under sovjetiskt inflytande. Frågan om Tysklands författning skulle dock tas upp en annan dag: tills vidare skulle landet styras av den allierade kontrollkommissionen, som bestod av Storbritannien, USA, Sovjetunionen och Frankrike.
Pen kanske mest kontroversiella frågan som behandlades vid Potsdamkonferensen var den om revideringen av den tysk-sovjetisk-polska gränsen. I och med att en stor del av det polska territoriet överlämnades till Sovjetunionen fick Polen en ansenlig del tyskt land och började omedelbart deportera tyskar från området. Andra nationer började snabbt följa efter, och deportationer från dessa andra sovjetkontrollerade territorier hotade snart att överväldiga de allierades ansträngningar att hålla ordning på saker och ting.
Wedan fördrivna eller deporterade personer strömmade ut ur Polen, Tjeckoslovakien och Ungern började de västallierade frukta vad som skulle hända om tusentals exiltyskar plötsligt strömmade in i deras egna zoner. De begärde ett omedelbart upphävande av deportationspolitiken för att kunna arbeta på och genomföra vad de hoppades skulle bli en human och noggrant genomförd plan för att ta emot de tyskar som var på väg till de västliga ockupationszonerna.
Potsdamdeklarationen
Täven om fred hade utropats i Europa fortsatte striderna i Stilla havet. Potsdamdeklarationen utarbetades i juli 1945 av USA, Storbritannien och Kina och fastställde villkoren för Japans kapitulation. Deklarationen krävde total kapitulation och antydde katastrofala följder om Japan vägrade att lägga ned sina vapen. När deklarationen godkändes i Potsdam undertecknades den inte av Sovjetunionen, eftersom landet ännu inte hade förklarat krig mot Japan.
Jågra dagar innan Potsdamdeklarationen utfärdades informerade Truman Stalin om att USA framgångsrikt hade genomfört atombombstester. Truman hade hoppats att detta skulle stärka USA:s förhandlingsposition, men Stalin var redan väl medveten om atombombsproven och stod fast i sina förhandlingar. Hedan Japan hoppades att Sovjetunionens vägran att underteckna deklarationen skulle betyda att de hade en vän i Potsdam, misstog de sig dock grovt. Japans regering ignorerade Trumans mörka antydningar om total förstörelse och hoppades kunna nå en överenskommelse om kapitulation med Sovjetunionen. De visste inte att Sovjetunionen hade kommit överens med Storbritannien och USA i Jalta om att gå in i Stillahavsområdet inom tre månader efter krigsslutet i Europa.
Den 8 augusti, exakt tre månader efter att Tyskland hade kapitulerat till de allierade och två dagar efter att USA hade släppt en atombomb över den japanska staden Hiroshima, gick Sovjetunionen med på att följa Potsdamdeklarationens villkor. Dagen därpå invaderade Röda armén Manchuriet - samma dag som Nagasaki utplånades av amerikanernas andra atombombning. Men Japan gav sig fortfarande inte.
Efter att ha övervunnit svår terräng, bränslebrist och beslutsamma motståndsfickor från Kwantungarmén (Japans styrka i Manchuriet) svepte sovjeterna över regionen och omringade sin slagna fiende. Det var detta nederlag som slutligen övertygade Japan om att kapitulera, en triumf för de allierade som endast möjliggjorts av de historiska överenskommelser som träffats i Potsdam flera månader tidigare. Äntligen var andra världskriget över.

Potsdamkonferensen samlas för att besluta om Tysklands framtid

Utrikesministrarna Vyacheslav Molotov, James F. Byrnes och Anthony Eden träffas

Attlee (sittande längst till vänster) och Ernest Bevin (stående bakom Attlees vänstra axel) i Potsdam

avdelningen  division av Österrike

Österrike annekterades av Nazityskland 1938 och landets öde efter kriget blev en känslig fråga

När Nazityskland annekterade Österrike stödde majoriteten av den österrikiska befolkningen detta. De allierade såg annorlunda på situationen och i sin Moskvadeklaration från 1943 erkände de inte bara Österrike som Tysklands första offer utan krävde också att landet skulle befrias. Men när det var dags att återupprätta Österrikes suveränitet delades Wien upp mellan de allierade och dess historiska centrum ställdes under internationell kontroll. Man kom överens om att ockupationsstyrkorna skulle rotera varje månad mellan de fyra allierade makterna - men Sovjetunionen hade andra idéer.
I mars 1945 korsade sovjetiska trupper den tidigare österrikiska gränsen och inledde Wienoffensiven. Utan att rådfråga de andra allierade makterna gav Stalin den 20 april 1945 den österrikiske socialistiske politikern Karl Renner i uppdrag att bilda en provisorisk regering och tillträda. Han gjorde det under NKVD:s intensiva granskning. Inrättandet av denna sovjetkontrollerade regering orsakade missnöje bland de andra allierade, som vägrade att erkänna vad de såg som en marionettregim.
När det allierade rådet sammanträdde i september avvisade det Renners argument att han borde leda en nationell regering i alla fyra zonerna som läget var. Men när Renner gjorde samordnade ansträngningar för att minska det kommunistiska inflytandet i sitt kabinett och sin administration, erkände de västallierade hans ämbete och han fick tillstånd att hålla landets första val efter kriget.

Efter atomprovsprängningen Trinity hotade USA Japan med ett katastrofalt öde

"Japans regering ignorerade Trumans mörka antydningar om total förstörelse"

Bilder © Alamy, Getty, Bundesarchiv

Soldater från Röda armén utanför operahuset i Wien, 1945

Översättning av ondska

Paul Hooley, MBE, diskuterar Wolfe Frank - lingvisten, soldaten
och flykting som blev chefstolk vid Nürnbergrättegångarna

Tnürnbergrättegångarna är historiens mest kända militärdomstolar. Rättegångarna, som övervakades av de allierade styrkorna omedelbart efter andra världskriget, handlade om att åtala framstående medlemmar av Nazityskland. Dessa personer var ansvariga för att ha deltagit i några av de värsta krigsförbrytelserna i historien, inklusive Förintelsen.
Den första och mest kända tribunalen hölls i justitiepalatset i Nürnberg och omfattade 24 av naziregimens största krigsförbrytare mellan november 1945 och oktober 1946. Avgörande för förhandlingarna var det team av lingvister som såg till att uttalanden och domar översattes på ett rättvisande sätt. Överst av alla stod chefstolken Wolfe Frank, som är föremål för den postumt utgivna självbiografin Nürnbergs ödesmättade röst.
Boken har sammanställts och redigerats av historikern Paul Hooley utifrån tidigare dolda memoarer och avslöjar en fascinerande man. Frank var en tysk underjordisk motståndsman som arbetade mot nazisterna under 1930-talet innan han tvingades fly till Storbritannien. Till en början hade han det bra, men internerades sedan under andra världskrigets första år. Frank släpptes så småningom och anslöt sig till den brittiska armén innan han fick sin roll i Nürnberg. Han var en viktig del av rättegångarna och blev känd som "domedagens röst" för sina officiella uttalanden om dödsdomar.
Frank begick tragiskt nog självmord 1988, men Hooley avslöjar denna extraordinära karaktär, som både var en äventyrlig hedonist och en djupt modig man med integritet.
"En historikers dröm"
Vilka var omständigheterna som ledde till att du började redigera Franks papper till en bok?
År 2015 flyttade en vän till mig, Mike Dilliway, hem och hittade lådor och portföljer fulla av dokument som han hade ärvt av en vän, Wolfe Frank. Mike hade placerat gömman på sitt loft, där den låg ostörd i över 25 år. Eftersom han inte visste vad han skulle göra med samlingen bad han mig att se om arkivet innehöll något av betydelse. Efter att ha sorterat, katalogiserat, undersökt och kontrollerat flera tusen ark med data blev jag alldeles upprymd när jag insåg att jag hade gjort viktiga upptäckter.
Samlingen visade sig bestå av memoarer och tillhörande dokument från Frank, som hade varit chefstolk vid de internationella krigsförbrytarrättegångarna i Nürnberg. Arkivet var en historikers dröm.
Hurdan var hans personlighet?
Alla som jag har talat med och som kände Frank minns honom som en charmig, imponerande och blygsam man med god smak och goda manér. Han var alltid oklanderligt klädd och höll sig mycket för sig själv. Men trots att han verkade vara den typiske engelsmannen var han en flykting som hade flytt från Nazityskland 1937 och stämplats som "en statsfiende som skulle skjutas direkt". Han hade också varit en slående stilig man och var oemotståndlig för damerna.
Frank var en unik person med extrema kontraster. Han tillbringade en hel livstid i snabbfilen och njöt av livet, även under de svåraste tiderna. Det går inte att förneka att han var en enstöring som tog sig friheter och var en playboy, risktagare, serieäktenskapsbrytare och storkonsument av alkohol.
Men han var också en man med ett oerhört mod, heder och förmåga. Hans hantering av översättningarna, förhören och tolkningarna i Nürnberg skiljer honom från alla andra tolkar på hans tid, kanske genom tiderna. Han ombads ta på sig det svåraste uppdrag man kan tänka sig och var kanske den ende i världen som kunde ha gjort alla berörda nöjda.
Motstånd och exil
Hur förändrade nazismen hans liv?
Frank var son till en judisk industriman och hade en privilegierad uppväxt, men allt detta förändrades 1933. För det första tog hans far - som hade förlorat sina fabriker och som jude visste vad som väntade honom - sitt eget liv. Frank var också på plats i München den 5 mars 1933 när han såg nazisternas triumftåg när de tillkännagav Hitlers maktövertagande. Under demonstrationen blev han vittne till vad som med största sannolikhet var Tredje rikets första offentliga misshandel av en jude. Händelsen fick Frank att besluta att han aldrig mer skulle göra honnör och han lyckades undvika att göra det även när han befann sig i Hitlers närvaro.
Frank blev en aktiv medlem av en underjordisk motståndsrörelse, baserad på Carlton Tearooms, där han och Hitler ofta tog förfriskningar. En rörelse som var inblandad i att smuggla ut stora summor pengar och hotade judiska medborgare ur Tyskland fanns mitt framför näsan på Hitler.
Vad fick Frank att lämna Tyskland?
Hans liv förändrades dramatiskt 1936. Han träffade och blev förälskad i den kvinna som skulle bli hans första fru, men de kunde inte gifta sig på grund av hans icke-ariska härkomst. Paret blev vän med en brittisk arméofficer i Italien som ordnade så att de kunde komma till England och gifta sig. När Frank återvände hem fick han tips av en vän inom Gestapo om att han skulle gripas och interneras i koncentrationslägret Dachau. Han flydde till Schweiz och sedan till England och lämnade kvar sin brud, som han inte träffade på nästan tio år.
Frank anlände till England utan pengar, med få ägodelar och utan att kunna tala språket, men han integrerades entusiastiskt i det brittiska livet. Han talade flytande engelska inom två år, blev VD för två företag, producerade en musikal i West End och var chef för ett landbolag.
Vilka var Franks första upplevelser under kriget?
Trots sitt kända hjältemod som motståndsman och trots att han officiellt hade förklarats vara en fiende till Tredje riket arresterades Frank i början av andra världskriget, tillsammans med alla andra före detta tyska och österrikiska medborgare, och internerades som fientlig utlänning. Frank var fast besluten att rentvå sitt namn, få sin frihet och ansluta sig till den brittiska armén. Inom några veckor utsågs han till "lägerledare" och utövade påtryckningar på befälhavarna i de olika lägren. Franks envishet ledde så småningom till

"Han var en viktig del av rättegångarna och blev känd som 'domedagens röst' för sina uttalanden om dödsdomar."

Ovan: Frank (till höger) och domare Michael Musmanno från US Navy (i mitten) förhör SS-generalen Karl Wolff. Musmanno skänkte senare detta fotografi till Frank med en inskription och kallade honom "tolkens ess" i Nürnberg

Högt uppsatta nazistiska åtalade i båset vid Nürnbergrättegångarna, bland andra Hermann Göring, Rudolf Hess, Joachim von Ribbentrop, Wilhelm Keitel och Karl Dönitz

Ernst Kaltenbrunner i rättegång, december 1945. Kaltenbrunner var den högst rankade SS-medlemmen som ställdes inför rätta i Nürnberg, men Frank retade upp honom för att han grät inför brittiska officerare

Hermann Göring var den näst högst rankade nazisttjänstemannen som ställdes inför rätta i Nürnberg och tillbringade 12 timmar i vittnesbåset. Wolfe Frank meddelade hans dödsdom

Frank (i mitten) och andra tolkar följer förhandlingarna medan de väntar på sin tur i tolkbåsen

Wolfe Frank fotograferad vid Nürnbergrättegångarna ca 1945-46

betalade sig och han blev inte bara frisläppt utan fick även ta värvning i den brittiska arméns Auxiliary Pioneer Corps. I december 1944 gick han med i Royal Northumberland Fusiliers som underlöjtnant.
En central roll
Hur valdes Frank ut till rättegångarna?
Frank utnämndes till stabskapten efter de allierades seger och fick instruktioner om att ansluta sig till den brittiska krigsförbrytelseenheten. Han fick följande information: "Den här enheten kommer att samla in material för åtal mot de största krigsförbrytarna. Det är Göring och andra. Vi åker på söndag." Frank var därför involverad i BWCE från dag ett och fick det allra första bevismaterialet att översätta, vilket var Hitlers ökända "Natt & dimma"-dekret. Detta hade beordrat avrättning av allierade flygare, vilket senare visades i filmen Den stora flykten.
BWCE flyttade till Bad Oeynhausen, där Frank finslipade sina färdigheter som översättare, utredare och förhörsledare. Detta ledde till att han blev utpekad som en tolk med exceptionella färdigheter och uppmärksammades av chefen för den amerikanska språkdivisionen, Leon Dostert. Han lät omedelbart överföra Frank till det amerikanska översättarteamet för Nürnbergrättegångarna, vilket ledde till att han utsågs till chefstolk.
Vilken var Franks roll under rättegångarna och hur värdefulla var hans tolkkunskaper?
Vid tiden för rättegångarna ansågs Frank vara den bästa tolken i världen. Han talade och förstod tyska bättre än de flesta tyskar och talade engelska med samma djup, klarhet och diktion som en högt utbildad brittisk aristokrat. Franks bidrag i Nürnberg ansågs vara en viktig faktor för att rättvisan skulle tolkas och översättas på ett rättvist sätt till alla parter. Detta sägs ha förkortat processen med uppskattningsvis tre år.
För att sätta detta i ett sammanhang kan nämnas att den första och viktigaste av rättegångarna pågick i tio månader, under vilken tid tolkarna talade 6 miljoner ord - huvudsakligen på engelska och tyska. Frank var direkt involverad i att översätta en tredjedel av allt som sades till engelska och en liknande mängd till tyska. Detta inkluderade nio av de tolv timmar som Hermann Göring tillbringade i vittnesbåset.
Den brittiske åklagaren Sir David Maxwell Fyfe korsförhör av Hermann Göring anses vara ett av de mest uppmärksammade framträdandena i rättshistorien, och Frank upprepade felfritt allt som sagts av både Maxwell Fyfe och Göring under hela förhöret. Frank var också den ende tolken i Nürnberg som kunde användas i både engelska och tyska tolkningslag.
Vilken var hans roll som banbrytande inom simultantolkning under rättegångarna?
Simultantolkning föddes i Nürnberg. Tidigare hade man inom alla områden - diplomati, näringsliv, vetenskap och alla andra områden - alltid tolkat i följd.
Simultantolkning används nu i stor utsträckning, men när rättegångarna inleddes var det ingen som kände till det. I Nürnberg framfördes för första gången det ursprungliga uttalandet, t.ex. ett vittnesmål inför domstolen, i en mikrofon som via en kabel var ansluten till en tolks hörlurar. Samtidigt som tolken lyssnade på talaren levererade han en talad översättning till en mikrofon i sitt bås.
En kabel kopplade hans mikrofon, och även andra tolkars mikrofoner i andra bås, till en omkopplare som fanns installerad vid varje sittplats i auditoriet. En åhörare kunde sedan välja den kanal som sände det språk han ville höra.
Vilka nazister översatte Frank för och mötte han?
Förutom att vara tolk var Frank också utredare, förhörsledare och bevisinsamlare. Han fick dessutom i uppgift att hjälpa de åtalade att välja sina advokater. Dessa roller gjorde att han kom i kontakt med alla krigsförbrytare, särskilt under den första och största rättegången mot de 24 främsta nazisterna. I denna ingick Göring, Rudolf Hess, Joachim von Ribbentrop, Wilhelm Keitel, Albert Speer och den kanske ondaste av dem alla - enligt Frank - Otto Ohlendorf.
Vad var hans åsikt om de åtalade?
När Frank hade direktkontakt med krigsförbrytarna verkar han ha kunnat bortse från personliga känslor i alla formella situationer. Under de långa förhören gav han dock exempel på en annan sida av sin karaktär. Han berättade för Ernst Kaltenbrunner att det hade varit ett nöje att se honom gråta inför brittiska officerare, och när han retade upp Wilhelm Keitel om de kriminella aspekterna av hans avrättningsorder fick han fältmarskalken att ilsket svara: "Jag var med i Führer när bomben gick av i mordförsöket. Jag skulle ha gett vad som helst för att ha dödats vid hans sida då."
Frank själv skrev: "Jag tror fullt och fast på Nürnbergrättegångarna. Jag tror inte att det fanns någon alternativ lösning. Det faktum att andra liknande brott begicks, ibland på den allierade sidan, betyder inte att Nürnberg var moraliskt, juridiskt, etiskt eller historiskt felaktigt. Även Göring tyckte att de var rättvisa."
Hur fick han sitt smeknamn "Domedagens röst"?
Från det ögonblick då rättegångarna inleddes blev Frank en central person i alla skeden. Han tolkade tribunalens inledningsanföranden, användes mer än någon annan tolk, och avslutade sedan rättegången genom att informera de åtalade om deras öde.
Detta var en uppgift - som samtidigt avlyssnades av en uppskattad radiopublik på 400 miljoner - som fick världens medier att kalla honom för "domedagens röst". De första och sista orden som de åtalade hörde på sitt eget språk i Nürnberg uttalades av Wolfe Frank, en man som de respekterade och litade på fullt ut.
Frank beskriver sitt tillkännagivande av dödsdomarna mot 11 av de anklagade som den mest spända timmen i sitt liv. Inte ens detta var utan ytterligare incidenter. När han var på väg att informera Göring om hans öde stängdes ljudutrustningen av. Göring ryckte på axlarna åt Frank för att visa att han inte kunde höra vad som sades.
När ljudet var fixat återupptog Frank och Göring gav honom ett litet leende och en tumme upp för att visa att han kunde höra igen. Detta var i samma ögonblick som Frank tillkännagav "döden genom repet". Det var ett surrealistiskt ögonblick som hemsökte Frank under resten av hans liv.
"Esset över dem alla"
Hur såg Franks samtida på honom?
Michael Musmanno, en av domarna i Nürnberg, skrev på ett fotografi av honom och Frank under förhöret med general Karl Wolff: "Till Wolfe Frank - tolkesset vid de internationella krigsförbrytelserättegångarna i Nürnberg - och för min del hela världen"
På ett annat ställe minns en av åklagarna, Henry T. King Jnr: "Franks översättningar var utsökta - han behärskade det engelska språket mycket väl. Jag brukade gå till rättssalen ibland bara för att lyssna på honom."
Internationella journalister, däribland R.W. Cooper från The Times berömde också Frank: "Enligt allmän uppfattning var kapten Wolfe Frank, som översatte från tyska till engelska och som kom till Nürnberg i brittisk uniform och återvände som civilperson, esset av dem alla."
Hur känns det att postumt ha fått publicera hans självbiografi och vad är din personliga uppfattning om Frank?
Jag visste att det var min plikt att se till att den viktiga historiska information som finns i Franks memoarer blev mer allmänt känd. Jag hoppas att jag har gjort honom rättvisa och berättat hans historia på det sätt som han skulle ha velat att den skulle presenteras, med vårtor och allt. Jag hoppas också att läsarna ska se vad jag ser, att det en gång fanns en man vars "överlägsna lärdom, administration, intellekt och integritet" gav honom oreserverat beröm från alla som bevittnade hans uppträdanden på en världsscen. Han var en starkt bidragande faktor till framgången för "den största rättegång som världen någonsin skådat".

"Frank var också en förhörsledare och bevisinsamlare"

Frank (i mitten) på bilden tolkar Hermann G:s vittnesmålöring. Till höger om honom står den amerikanske officeren kapten Harry Sperber som, liksom Frank, var en tysk flykting

Franz von Papen, Hjalmar Schacht och Hans Fritzsche håller en presskonferens i domstolen omedelbart efter att Frank meddelat att de frikänts

Tolkarna i Nürnberg arbetade inom ett beväpnat område under enkla förhållanden i ett bakre rum

Wolfe Frank fotograferad 1985. Han skrev en gång att fasorna under andra världskriget aldrig får glömmas bort: "Vi ska inte unna oss lyxen att begrava sådana hemska minnen"

Bilder © Getty Images, Paul Hooley, Pen & Sword

Wolfe Frank är föremål för de postuma självbiografierna Nürnbergs ödesröst och Nazistjägaren under täckmantel. Båda är redigerade av Paul Hooley och utgivna av Pen & Sword Books. För mer information besök: pen-and-sword.co.uk

Paul Hooley, f.d. borgmästare i Bedford, utnämndes till MBE 2003 och har redigerat två volymer av Wolfe Franks memoarer

återuppbyggnad

Återuppbyggnad av Europa

Kanonerna må äntligen ha tystnat, men Europas problem var ännu inte över

"Återuppbyggnaden av Europa skulle vara en enorm uppgift som kräver enorma mängder pengar och arbetskraft"

Worldskriget förändrade världen för alltid. Miljontals människor hade dött eller tvingats lämna sina hem, ekonomier hade fallit sönder och hela regioner låg i ruiner. Återuppbyggnaden av Europa skulle bli en gigantisk uppgift som krävde enorma mängder pengar och arbetskraft, och medan vissa nationer skulle komma ut ur efterkrigstiden med större inflytande än någonsin, skulle andra finna sig själva dolda bakom en järnridå i årtionden framöver.
Wed axelarméernas kapitulation och de allierades triumf hade freden äntligen kommit. Men även om det omedelbara hotet var över skulle saker och ting aldrig återgå till hur de hade varit. USA och Sovjetunionen, som tvingats samman som allierade mot Hitler, fick se sin alltid spända relation försämras, och Europa, som slitits sönder av åratal av krig, delades i två delar. I framtiden skulle öst mot väst komma att ersätta axelmakterna mot de allierade.
Ockupation och förödelse
Anär de tyska arméerna marscherade genom Europa lämnade de ett spår av förödelse efter sig. Förutom de skador som hade uppstått under striderna hade stora städer fallit offer för den tyska krigsmaskinen, som ödelade stadskärnor och dödade miljontals människor.
Iwarszawa hade tyska trupper efter upproret 1944 förstört mer än 85 procent av den historiska staden genom att plundra och rasera byggnader i en brutal hämndaktion. Tusentals människor skickades till arbets- eller dödsläger medan de tyska styrkorna började förstöra staden, bränna historiska platser och kultur- och utbildningscentra. Särskilda Brandkommandon (brännaravdelningar) beordrades att se till att Warszawa reducerades till en hög av aska.
Wedan de tyska styrkorna medvetet gick in för att bränna Warszawa, var det ockuperade Prag målet för de allierades bombningar under hela kriget. Omkring 2.000 människor skadades eller dödades den 14 februari 1945 när piloter från det amerikanska flygvapnet bombade staden med över 136 ton (150 ton) sprängämnen efter ett navigeringsfel under de allierades ökända räd mot Dresden. Prag var täckt av moln och de amerikanska piloterna var inte medvetna om att deras utrustning inte fungerade och släppte därför sin last över vad de trodde var Dresden. Alla dödsoffer var civila och

bombningen användes av nazisterna - och senare Sovjetunionen - i deras spärreld av antiamerikansk propaganda.
Tbombningen av Dresden har blivit en av krigets mest ökända aktioner. Allierade flygplan släppte 3.630 ton (4.000 ton) högexplosiva ämnen och brandbomber över den tyska staden och utlöste en eldstorm som rasade i flera mils omkrets. Uppskattningsvis 25.000 människor dödades i de fyra räderna som ägde rum mellan den 13-15 februari 1945, och bombningen visade sig vara ett av de mest kontroversiella besluten som de allierade fattade.
Operationen planerades i syfte att förstöra vad de allierade trodde var ett strategiskt mål, och den amerikanska underrättelsetjänsten identifierade stora transport- och kommunikationscentra som skulle bli måltavlor. I efterhand har det dock hävdats att få strategiska mål förstördes överhuvudtaget och att bombningarna inriktades på kulturella och civila landmärken som var av liten betydelse för krigsinsatsen. De allierades operationer över Dresden är än i dag föremål för debatt.
En annan stad som till stor del utplånades var Kyiv, som drabbades av ett mycket speciellt öde i händerna på de sovjetiska trupper som tvingades överge den 1941. Slaget om Kiev rasade från den 7 juli till den 26 september och kulminerade med att de sovjetiska styrkor som försvarade staden blev helt inringade av Wehrmacht och led över 700.000 förluster. Men innan det slutliga nederlaget hade de sovjetiska soldaterna lagt ut tusentals radiostyrda minor i hela staden. De började detonera dessa minor den 24 september, vilket ledde till att praktiskt taget alla betydande byggnader kollapsade och ett inferno som varade i flera dagar.
Bombning av Berlin
Wedan många andra platser i Europa drabbades av katastrofala skador under kriget var Berlin, som var centrum för den nazistiska administrationen, utpekat som ett viktigt strategiskt mål för de allierade. Staden utsattes för otaliga flygräder och hundratusentals ton sprängämnen ödelade staden. Dessa räder kulminerade i slaget om Berlin, som utkämpades i luften ovanför staden från den 18 november 1943 till den 31 mars 1944, och som lämnade staden i lågor. Elden avtog först när den nådde naturliga gränser som den inte kunde ta sig över - annars rasade den praktiskt taget okontrollerat. Den mänskliga kostnaden var enorm, och 1945 skulle det som fortfarande återstod av huvudstaden utsättas för ytterligare förstörelse när Sovjetunionen belägrade staden innan den överväldigades i ett andra slag om Berlin som slutligen tvingade Tredje riket på knä.
Anär freden bröt ut över kontinenten fick miljontals fördrivna personer räkna med krigets kostnader. Med cirka 55 miljoner människor på flykt bara i Europa upprättades läger för att ge skydd medan arbetet pågick med att försöka få dessa människor att återvända till sina hemländer eller andra säkra platser. Till en början var planen att alla skulle återvända, men under tiden som detta arbete pågick var det viktigare att tillgodose deras omedelbara behov.
Fördrivna personer
Många av de fördrivna personerna led av ohälsa eller undernäring, och det föll ofta på militär personal att dela med sig av sina egna förnödenheter till de behövande. Den övergripande vården av de fördrivna personerna låg på FN:s administration för hjälp och rehabilitering, som hade repatrierat över 6 miljoner människor i slutet av 1945. Många människor stannade dock kvar i lägren under en längre tid och förhållandena i dessa bosättningar kunde vara extremt svåra.
Pöjligen det mest kända var Hamburgs "Zoo Camp", som etablerades i Planten un Blomen Park inom Hamburg Zoo. Zoo Camp byggdes ursprungligen för att hysa tvångsarbetare åt Nazityskland men togs över av britterna i maj 1945 efter Tysklands kapitulation. De flesta av invånarna kom från länder i Östeuropa som nu stod under sovjetisk administration, och många av dem fruktade repressalier om de skulle återvända till sina ursprungsländer.
Onär man anlände till lägret behandlades man mot löss och fick sedan ett identitetskort med namn, nationalitet och bostadsort. De tilldelades sedan en egen säng i en av barackerna, där det var tänkt att de skulle stanna så kort tid som möjligt. Därefter transporterades personerna till sitt eget "nationella läger", som sedan skulle ordna med deras hemresa. För de människor som inte ville återvända till sina hemländer på grund av rädsla för förföljelse, eller helt enkelt för att de var för sjuka för att resa, blev dock platser som Zoo Camp långtidsboenden. För dem som kunde och ville resa var förstörelsen av infrastruktur och hamnar under kriget ett stort hinder. Processen för att hitta ett nytt hem var mödosam och administrativt tung, och vissa människor väntade fortfarande på att hitta en permanent plats att bosätta sig på 15 år efter krigsslutet.
Att räkna den ekonomiska kostnaden
I kölvattnet av sin triumfstod de allierade inför den svåra balansgången att styra efterkrigstidens Tyskland, som nu till hälften stod under sovjetiskt styre. I väst hade många förväntat sig
nazismens fall skulle leda till en ny era av samarbete, men i stället hotade en annan form av förtryck de plågade folken i Östeuropa. Ett annat växande hot var den ekonomiska ruinen.
Många länder var ekonomiskt sönderslagna efter år av konflikter. Storbritanniens statsskuld hade skjutit i höjden på grund av kostnaderna för krigföringen och Tysklands ekonomi var helt förlamad. Priset för att återuppbygga landet verkade ofattbart högt.
Tyskland gick med på att betala skadestånd till Storbritannien, Frankrike, USA och Sovjetunionen (bland flera andra nationer som hade dragits in i kriget), varav USA och Storbritannien gärna tog emot en stor del i form av intellektuella skadestånd. Detta innebar att de lade beslag på ett antal patent och en stor mängd tysk vetenskaplig och teknisk kunskap och experter. Det uppskattas att värdet av de intellektuella skadestånd som de allierade regeringarna tog emot motsvarade 10 miljarder dollar.
USA:s politik gick ut på att Tyskland endast skulle få ett absolut minimum av hjälp för att förhindra svält, men i övrigt förväntades landet sköta sin egen återuppbyggnad. Avsikten var att se till att landet skulle reduceras till 1930-talets industriella standard och därför inte skulle kunna föra krig igen. Tysklands ansträngningar att återuppbygga landet försvårades av att 4 miljoner av landets medborgare fördelades över Europa och Nordamerika för att tillhandahålla gratis arbetskraft som en annan form av gottgörelse.

I efterdyningarna av eldstormen i Dresden samlades kroppar på hög på gatorna. Dessa brändes senare

"sovjeterna började detonera minorna, vilket ledde till att i stort sett alla betydande byggnader i kyiv kollapsade"

Storbritannien efter kriget

I efterdyningarna av kriget fann sig Storbritannien i färd med att skapa en ny utmanande väg

Storbritannien kom ut ur kriget med en ekonomi i spillror, plågad av konflikter i alla bemärkelser. Med sönderbombade städer som fortfarande skulle återuppbyggas och veteraner som kom hem och fann ett förändrat land, var det början på en ny era.
Krigskostnaderna hade tömt Storbritanniens kassakista och påskyndat förlusten av dess kolonier. Indien blev självständigt 1947, efter att ha varit en viktig del av den brittiska krigsinsatsen. Suezkrisen 1956 innebar dödsstöten för det koloniala Storbritannien, och överlämnandet av Hongkong 1997 markerade slutet på imperiet.
Efter kriget fick landets nya Labourregering under Clement Attlee finna sig tillrätta. Målet med välfärdsstaten var att bekämpa sjukdomar, misär, brist, okunnighet och sysslolöshet och att garantera hälsa och värdighet för alla. Ett nytt system med familjebidrag infördes parallellt med lagen om allmän försäkring, som gav en rad förmåner, bland annat ålderspension till dem som betalade den obligatoriska avgiften. Det kanske mest kända av allt var att hälsominister Aneurin Bevans omhuldade projekt, National Health Service, infördes 1948 för att erbjuda gratis, offentligt finansierad hälso- och sjukvård till alla.
Många av de initiativ som togs under den omedelbara efterkrigstiden finns fortfarande kvar i dag i en eller annan form. Det var en revolutionerande tid då en modern stat skapades. Storbritannien skulle aldrig bli detsamma igen.

År 1959 hade över 900.000 europeiska flyktingar tagits emot av västeuropeiska länder, medan USA välkomnade 461.000

University of Liverpool, fakulteten för hälso- och biovetenskap. CC BY-SA 2.0

Bevan på NHS:s första dag, 5 juli 1948

En ny världsordning

När öst och väst delade sig uppstod ett nytt försvarssystem

I april 1945 samlades representanter för 50 länder vid Förenta Nationernas konferens i San Francisco för att utarbeta FN-stadgan. Många av de närvarande befann sig i krig med Tyskland, och konferensen sponsrades av Sovjetunionen, Kina, Storbritannien och Frankrike. FN:s uppgift var att upprätthålla fred och säkerhet i världen, att hjälpa alla som behövde det och att se till att de mänskliga rättigheterna och internationella lagar respekterades.
Men i takt med att hotet från nazismen försvann och freden sänkte sig över Europa, uppstod en ny fara i form av Stalins Sovjetunionen. För USA lades ny vikt vid att bygga ett enat, upprustat och ekonomiskt livskraftigt Europa som skulle vara en partner mot det expanderande Sovjetunionen. För att säkerställa att kommunismen inte skulle sprida sig okontrollerat bildade de västeuropeiska nationerna en militärallians för att försvara sina intressen.
År 1949 undertecknade 12 länder Nordatlantiska fördraget och bildade därmed officiellt NATO. Sex år senare svarade Sovjetunionen och dess satellitstater med Warszawapakten och svor att försvara varandra. Under det kalla krig som följde skulle både Nato och Warszawapakten komma att testas till sina yttersta gränser.

Ovanför: FN:s grundande konferens 1945

Ovan: Trettio europeiska länder är medlemmar i NATO

Med London och andra städer i ruiner var kostnaden för att återuppbygga Storbritannien enorm

I Frankrike såg saker och ting annorlunda ut. Charles de Gaulle var fast besluten att återupprätta sitt land efter traumat från år av tysk ockupation och införde en rad politiska åtgärder som ledde till Les Trente Glorieuses (Trettio ärorika år), en period av ekonomisk tillväxt som inleddes 1945. Det var dock en långsam start när Frankrike arbetade för att återuppbygga sin krossade ekonomi. Levnadskostnaderna ökade i en rasande takt, en desperat bostadskris och ransonering påverkade fortfarande den nationella moralen, och De Gaulles nya åtgärder innebar att staten i hög grad kontrollerade ekonomin.
På andra sidan Engelska kanalen gick Storbritanniens ekonomi på knä. En stor del av landets rikedomar hade satsats på krigsansträngningarna, och en stor del av dem hade gått till USA för att köpa vapen och utrustning. Omedelbart efter Tysklands nederlag kollapsade den krigstida koalitionsregeringen, och vid det efterföljande parlamentsvalet röstades Winston Churchill bort från Downing Street av en väljarkår som var utmattad av kriget.
I1941 hade Lend-Lease införts i USA, ett system som innebar att USA försåg sina allierade med materiel, mat och olja utan kostnad, under förutsättning att utrustningen skulle användas tills den antingen förstördes eller återlämnades efter kriget. USA:s beslut att oväntat avsluta Lend-Lease 1945 var ett hårt slag för den tillträdande Labourregeringen. Storbritannien hade inget annat val än att gå med på det angloamerikanska lånet, ett finansiellt lån från USA som stabiliserade Storbritanniens ekonomi. Även om räntan på 3,75 miljarder dollar (motsvarande 60 miljarder dollar idag) var förmånlig, skulle den utestående skulden inte regleras förrän 2006.
Marshallplanen
Centralt för de 30 år då den franska ekonomin blomstrade var Marshallplanen. Denna plan föddes ur en amerikansk rädsla för att hotet från Tyskland helt enkelt hade ersatts av ett annat: Sovjetunionen. USA ansåg att ett defensivt och ekonomiskt starkt Europa var nyckeln till att hålla Sovjets inflytande i schack och att det centrala i detta nya Europa var att återuppbygga allt det som kriget hade förstört.
Inför att påskynda återuppbyggnaden av Europa utarbetade USA:s utrikesminister George Marshall Marshallplanen, ett revolutionerande program som erbjöd det kapital och de material som det krigshärjade Västeuropa behövde för att återuppbyggas. Under de kommande fyra åren tillförde Marshallplanen mer än 13 miljarder dollar för att stärka Europa och skapade handelsmässiga och ekonomiska relationer som består än idag.
Amerika var nu den som höll i plånboken när världen återuppbyggdes, men redan innan andra världskriget hade nått sitt blodiga slut höll en ny monetär institution på att utvecklas i USA.
Bretton Woods
I juli 1944, när kriget fortfarande rasade i Europa och Stilla havet, samlades 730 delegater från 44 länder på Mount Washington Hotel i Bretton Woods, New Hampshire, för vad som skulle visa sig bli en historisk konferens.
Till skillnad från efterdyningarna av första världskriget, då ledande regeringar misslyckades med att förena sina krafter och därmed bidrog till att skapa de förutsättningar som slutligen ledde till den stora depressionen 1929, var man denna gång fast besluten om att samarbete var avgörande. Delegaterna i Bretton Woods föreställde sig ett internationellt monetärt system som garanterade växelkursstabilitet och stödde ekonomisk tillväxt. Arbetet med att nå samförstånd hade inletts långt före konferensen och centrala personer för den slutliga överenskommelsen var John Maynard Keynes, rådgivare till det brittiska finansdepartementet, och Harry Dexter White från det amerikanska finansdepartementet.
Ten överenskommelse som träffades i Bretton Woods ledde till att Internationella valutafonden (IMF) grundades, som övervakade växelkurserna och lånade ut pengar till behövande länder. Den stabila växelkurs som länderna kom överens om var knuten till den amerikanska dollarn, och dollarns värde var i sin tur knutet till guld. Vid konferensen inrättades också Internationella banken för återuppbyggnad och utveckling (idag en del av Världsbanksgruppen), som skulle ansvara för att tillhandahålla det finansiella stöd som länderna behövde.
På grund av USA:s roll som pionjär i denna finansiella revolution befann sig landet snart i en position med oöverträffad rikedom och inflytande, en monetär dominans som landet åtnjuter än idag.
Järnridån faller
För de människor som levdebakom järnridån fanns det inga sådana möjligheter till ekonomisk utveckling, och medan Västeuropa satte Marshallplanens pengar på banken och började arbeta, stagnerade ekonomierna i de länder som hade hamnat under sovjetisk administration. Under kriget hade Sovjetunionen förlorat nästan 30 miljoner medborgare och dess ekonomi var förödd. För att kunna återhämta sig måste landet ta emot ekonomiskt stöd, vilket det gjorde från Sverige och Storbritannien. Föga förvånande, med tanke på de ideologiska skillnaderna, vägrade man att använda sig av USA:s Marshallplan. Istället lutade man sig tungt mot det territorium man nu ockuperade.
Wedan Östeuropa inte hade tillgång till amerikanska pengar hamnade det på efterkälken. Medan många länder i väst prioriterade medborgarnas levnadsstandard och återuppbyggnad av infrastrukturen, fokuserade Sovjetunionen på tung industri och militär tillväxt. Man inledde en omvandlingsplan i de länder som Röda armén hade ockuperat och skapade satellitstater i form av socialistiska sovjetrepubliker. Med tiden skulle Sovjetunionen komma att bli en av de dominerande supermakterna i efterkrigstidens värld, den enda nation som kunde mäta sig med USA. Andra världskriget var över, men det kalla kriget hade bara börjat.

De Gaulle ledde ett blomstrande Frankrike efter kriget, med hjälp av bidrag och lån från USA på totalt 7 miljarder dollar

Medan Europa kämpade för att bygga upp sig igen lyste ljusen i Amerika fortfarande starkare än någonsin

George Marshall var den finansiella hjärnan bakom Marshallplanen

HINDRAR SVÄLT
December 1948
Dessa barn, som utvisats från Östeuropa för att de är tyskar, köar för att få soppa och frallor vid en matstation i staden Hof i östra Tyskland. Bristen på livsmedel varade i många år i efterkrigstidens Europa.

Illusion

av fred

Medan folkmassor över hela världen gladde sig åt slutet på historiens dödligaste konflikt hade många nationer fortfarande en brutal kamp framför sig

ord Jack Griffiths

illusionen av fred

Thkriget är över. Premiärminister Winston Churchill och kung George VI vinkar till jublande folkmassor i London medan folk dansar på Trafalgar Square. Det är samma scen i New York när folk strömmar till Times Square, och i Paris på Champs-Élysées i skuggan av Triumfbågen. Men trots rubrikerna är striderna inte över på många platser i Europa. Eöstra Europa är fortfarande ett centrum för politisk instabilitet eftersom de tidigare allierade makterna inte är överens. Storbritannien, Frankrike och USA fruktar sovjetiskt inflytande, medan Sovjetunionen är fast besluten att expandera kommunismen så långt som möjligt.
Bläcket på det tyska kapitulationsdokumentet har i stort sett torkat, men det finns fortfarande konflikthärdar i Europa och Asien, och freden är ännu inte säkrad. Andra världskriget var slut i Europa, men många länder kämpade vidare i sökandet efter en identitet och en framtid.

Litauiska partisaner från militärdistriktet Tauras fotograferade 1945

Gerillakrigare i öster

Baltiska staterna, 1944-1956

När järnridån drogs ned över de baltiska staterna tvingades Litauen, Lettland och Estland att omorganisera sina länder till socialistiska sovjetrepubliker. Eftersom de inte bara ville acceptera sina nya herrar följde en mer än tio år lång kamp där gerillakrigare gjorde motstånd mot de nya ockupanterna.
Många litauer såg annekteringen av Sovjetunionen som olaglig redan från början. Under flera år efter andra världskrigets slut förekom uppror i hela landet, då Litauiska frihetskämparnas förbund kämpade mot ockupationen. Målet för motståndet var ett självständigt Litauen med en egen kulturell och religiös identitet. Metoderna för upproret varierade från att dela ut flygblad och vägra betala skatt till attacker mot sovjetisk egendom. Räderna ägde ofta rum i skydd av mörkret, med angrepp på industriella och militära anläggningar.
Längre norrut, i Lettland, ignorerade många uppmaningen att ansluta sig till Röda armén under krigets sista år. Istället flydde de antingen till Sverige eller bildade partisangrupper som en del av en nationell motståndsrörelse. Landet genomgick en extrem sovjetisering då ryska lärdes ut i skolorna i stället för lettiska, och inflödet av ryska invandrare innebar att den ryska kulturen sipprade in i det offentliga livet.
I den nordligaste baltiska staten Estland kämpade upprorsmännen hårt mot den sovjetiska annekteringen. Trots att Stalin tvångsdeporterade tusentals ester till avlägsna delar av Sovjetunionen fanns många modiga rebeller kvar, som störde Sovjet genom att skära av kommunikationslinjer och attackera militära enheter.
I varje land var det på landsbygden som det starkaste och mest ihärdiga missnöjet fanns. Här infördes massinvandring från andra delar av Sovjetunionen för att störa den jordbruksbaserade livsstilen och för att stödja industrins tillväxt när verksamheten började dikteras direkt från Moskva. Partisanerna (kända som Skogsbröderna) spred antisovjetisk propaganda och drabbade regelbundet samman med sovjetiska trupper i brutala strider som krävde många dödsoffer.
Den gradvisa sovjetiseringen av samhällslivet, repressalier mot motståndsmän och brist på stöd från väst innebar att det våldsamma motståndet så småningom avtog i mitten av 1950-talet. Det uppskattas att mer än 350.000 människor i de baltiska staterna deporterades till andra delar av Sovjetunionen, inklusive Gulag i Sibirien, i försök att undertrycka motståndet. Trots detta fortsatte den civila oron och olydnaden i form av strejker, flaggning med förbjudna flaggor och efterlevnad av förbjudna kulturella traditioner fram till Sovjetunionens fall.

Kulspruteskyttar under slaget i maj 1945

Slaget vid Odžak

Odžak (nuvarande Bosnien och Hercegovina), 19 april - 25 maj 1945

Den 30 april 1945 begick Hitler självmord i sin bunker. Men mer än 1.000 kilometer söder om Berlin skulle det som har kallats andra världskrigets sista strid i Europa fortsätta nästan ända till slutet av maj.
Jugoslavien hade varit under axelmakternas kontroll sedan 1941, med den kroatiska fasciströrelsen Ustaša som regering. Men när axelmakterna drog sig tillbaka såg partisanerna möjligheten att befria sina länder från det fascistiska styret.
Ustašas sista strid skulle komma att äga rum i den lilla staden Odžak i norra delen av det som nu är Bosnien och Hercegovina. Partisanerna omringade staden där fascisterna hade grävt ner sig, och till en början var striden ett dödläge där partisanernas bombningar och Ustašas motattacker utjämnade varandra. Dödläget bröts först när stridsvagnar och flygvapen sattes in, vilket de omringade fascisterna inte hade något svar på.

Texelupproret

Texel, Nederländerna, 5 april - 20 maj 1945

När Wehrmacht härjade i Europa tvingade man många krigsfångar att öka sina led. Den 882:a bataljonen bestod av georgier som i februari 1945 hade förflyttats till Texel, en ö utanför Nederländernas kust. Som en del av Hitlers Fästning Europa var bataljonen stationerad här för att förstärka den snabbt sönderfallande Atlantvallen.
Det viskades om att georgierna skulle flyttas till fastlandet för att förstärka axelmakternas försvar. Tiden var inne att göra uppror. Med hjälp av den holländska motståndsrörelsen inleddes en överraskningsattack vid midnatt den 6 april, med kodnamnet "Födelsedagen". Den tysta attacken inleddes med att signalraketer avfyrades och mer än 200 oförberedda tyskar dödades.
Attacken lyckades erövra ett antal bunkrar och hangarer, men inte flottans batterier, vilket var kritiskt. När larmet gick riktade dessa befästningar sina vapen mot georgierna och överraskningsmomentet gick förlorat. Konflikten pågick fram till slutet av maj, med strider över gårdar och fält, även efter Nazitysklands officiella kapitulation.
Först när kanadensiska trupper landsteg på ön kapitulerade tyskarna till slut, och då hade mer än 500 georgier dödats, tillsammans med över 800 tyskar och 120 civila.

Två sårade georgiska soldater vid Texel, 1945

© Vlis, J.A. van der / Anefo

Invånarna i Aten firar befrielsen, oktober 1944

Kaos i Medelhavet

Grekland, 31 mars 1946 - 30 augusti 1949

Grekland hade varit politiskt instabilt sedan första världskrigets slut, och inbördeskriget som skulle komma att slita landet i stycken var kulmen på år av osäkerhet. Den brutala konflikten, som utkämpades mellan regeringsstyrkor och kommunistisk gerilla, tog en fruktansvärd tribut på Greklands samhälle och ekonomi.
Efter axelmakternas nederlag återvände kung Georg II från exilen i Egypten för att återta tronen. Den kommunistiska rörelsen i Grekland hade dock andra idéer och installerade sin egen regering i nordvästra delen av landet, varifrån den skulle inleda ett gerillakrig. Greklands bergiga landskap innebar att ingen av sidorna kunde få en tydlig strategisk fördel genom öppen krigföring. Båda vädjade till sina allierade om stöd, och regeringen fick hjälp av USA och Storbritannien, medan gerillan fick hjälp av Sovjetunionen, Jugoslavien, Bulgarien och Albanien. Det ökade stödet till regeringsstyrkorna skulle visa sig vara avgörande.
George dog 1947 och efterträddes av kung Paul när vinden började vända till regeringens fördel. Styrkan i resurser och antal visade sig i att den kommunistiska gerillan successivt trycktes tillbaka genom Gramos bergskedja och över den albanska gränsen. Kriget innebar att kommunismens utbredning stoppades i Sydeuropa, men det krävde uppskattningsvis 150.000 liv och gjorde 1 miljon människor hemlösa. Ekonomisk oro, sjukdomar och svält drabbade landet, som först med stöd av den amerikanska Marshallplanen började återhämta sig och hamna alltmer under västvärldens inflytande.

Japan kämpar på liv och död

Asien, 1945

Deras allierade i axelmakterna hade visserligen besegrats i maj 1945, men Japan vägrade att gå med på en uppgörelse och lovade att kämpa vidare. Medan många allierade trupper återvände hem från kriget i Europa, var många andra fortfarande fastlåsta i strider i Stilla havet. I sitt tal på VE-dagen varnade Churchill för att "vi kan tillåta oss en kort period av glädje, men låt oss inte för ett ögonblick glömma det slit och de ansträngningar som ligger framför oss". Den brittiska befrielsearmén (BLA), som den kom att kallas, skämtade om att deras akronym egentligen stod för "Burma Looms Ahead".
De allierade styrkorna omgrupperade i stor skala till Stilla havet. Amerikanerna använde ett poängsystem för att avgöra vem som skulle återvända till amerikansk mark och vem som skulle fortsätta strida. Ju fler poäng man hade, som gavs för tjänstgöringstid, deltagande i fälttåg och medaljer eller tapperhet, desto större var sannolikheten att man fick åka hem.
Japan förlorade stadigt mark, dess flotta var i det närmaste utplånad och dess resurser krympte. Brittiska styrkor och styrkor från brittiska samväldet avancerade genom Burma, Sovjetunionen invaderade Manchuriet och amerikanerna "ö-hoppade" sig fram mot det japanska fastlandet. Framryckningen var mödosam, men amerikanerna uppnådde strategiska segrar vid Iwo Jima och Okinawa. En fullständig attack mot Japan avbröts och president Truman beslutade att använda atomvapen för att slutligen få slut på kriget.

Amerikanska marinsoldater under striderna på ön Peleliu

Motstånd mot Röda armén

Öst- och Centraleuropa, 1944-1960s

Östeuropa hade lidit svårt under kriget och stod nu under inflytande av Stalins Sovjetunionen. Förtryckande kommunistiska regeringar installerades i många länder över hela Sovjetunionen, men inte utan motstånd.
Polen invaderades av både Nazityskland och Sovjetunionen, men landets patriotism vacklade aldrig. Den polska underjordiska staten kämpade mot landets båda ockupanter under hela andra världskriget, vilket kulminerade i Warszawaupproret 1944. Även om det var ett misslyckande visade det på Polens önskan om självständighet. Partisanerna specialiserade sig på gerillakrigföring fram till början av 1960-talet, då det polska folket försökte undvika staliniseringen.
Ukraina gick ur kriget med massor av hemlösa, hungersnöd och en förstörd ekonomi. Under sovjetisk kontroll återuppstod den tunga industrin för att öka produktionen, men fördelarna riktades till Moskva snarare än till Kiev. Den ukrainska rebellarmén avvisade med våld kollektiviseringen av landsbygden. För att stävja nationalismen förbjöd Sovjet den ukrainska grekisk-katolska kyrkan och genomförde massarresteringar, deporteringar till sibiriska Gulag och avrättningar.
Vitryssland gick på knäna efter kriget, en fjärdedel av befolkningen omkom och 85 procent av huvudstaden Minsk förstördes. Landet genomgick en intensiv sovjetisering under åren efter kriget, där den ryska kulturen prioriterades framför det inhemska språket och de inhemska värderingarna. Partisaner från Minsk Underground, som hade samarbetat med Sovjet mot nazisterna, misstroddes nu och många arresterades under resten av 1940-talet. Motståndet fortsatte genom studenter och författare, till exempel författaren Vasil Bykau, som i sina olika verk förde fram antisovjetiska åsikter.
I Bulgarien avskaffades monarkin 1946 och ersattes med en kommunistisk regering. Armén rensades ut och en rad skenrättegångar och hängningar genomfördes för att avskräcka från eventuella uppror. Goryani, en antikommunistisk underjordisk rörelse, tog till vapen för att skydda sin mark och sitt jordbruk. Från protester till olydnad till upplopp var det en nagel i ögat på det kommunistiska maktövertagandet, men utan stöd från väst minskade motståndet så småningom.
I Rumänien 1945 drabbade kommunister samman med medlemmar av det nationella bondepartiet på Bukarests gator. Oroligheterna kulminerade när stridsvagnar omringade kung Mikaels palats för att pressa honom att utse en kommunistisk ledare för regeringen. Premiärminister Nicolae Radescu avsattes och skickades i exil till Cypern. Genom riggade val konsoliderades kommunisternas makt ytterligare fram till 1960-talet, då Nicolae Ceausescu drev en form av totalitär kommunism som var skild från Sovjetunionen.

Nästan 9.000 partisaner dödades i kampen mot Sovjet bara i Polen

Från vänster till höger: Winston Churchill, Franklin D. Roosevelt och Josef Stalin vid Jaltakonferensen i februari 1945

Frysta relationer

Globalt, 1947-1991

De allierade makterna var redan från början en obekväm allians, där det kapitalistiska väst stod på motsatt sida av det politiska spektrumet i förhållande till det kommunistiska Sovjetunionen. Nu när axelmakterna hade besegrats växte misstänksamheten och två distinkta block började bildas. Det kalla kriget hade börjat.
USA, Storbritannien och Sovjetunionen hade träffats vid konferenserna i Jalta och Potsdam 1945 för att diskutera hur Europa skulle se ut efter kriget. USA och Storbritannien var angelägna om att få in så stor del av Europa som möjligt i sin intressesfär, medan Sovjetunionen var fast beslutet att öka sin egen säkerhet genom att utvidga sina gränser längre in i Östeuropa. Båda sidor fruktade varandras förmågor nu när de inte längre var enade mot Tyskland och Japan.
George Kennan var en amerikansk diplomat som var stationerad i Moskva. I det som blev känt som hans "långa telegram" förklarade han Sovjetunionens styrkor och dess önskan att sprida kommunismen, men också sin övertygelse om att landet var svagare än USA.
För att förhindra dominoeffekten av att allt fler länder antog kommunismen beslutade president Truman att USA skulle vara så aktivt som möjligt i världsfrågorna, vilket krävde att USA engagerade sig i efterkrigskonflikter och skapade Marshallplanen för att hjälpa till att återstarta de europeiska ekonomierna. Som svar inrättade Sovjetunionen Comecon för att främja handel och finanser i de kommuniststödda stater som Sovjetunionen ockuperade.
I takt med att Storbritanniens roll på världsscenen började minska blev USA och Sovjetunionen världens nya supermakter. Bildandet av NATO 1949 övertygade ytterligare Sovjetunionen om att ett västerländskt bålverk var på väg mot dem. Sovjetunionen började testa sina egna atombomber och undertecknade Warszawapakten 1955 för att stärka östblocket. Spänningarna med väst skulle kvarstå fram till Sovjetunionens kollaps.

exklusiv

med

John curatola

Vi pratar med en före detta amerikansk överstelöjtnant om Nazitysklands sista dagar och den nya världsordningens gryning i kölvattnet av andra världskriget

John Curatola

John Curatola är Samuel Zemurray-Stone Senior Historian vid National WWII Museum i New Orleans, Louisiana. Han har varit officer i marinkåren i 22 år och är veteran från Operation Provide Hope i Somalia, Operation Iraqi Freedom och tsunami-hjälpen i Indiska oceanen 2005. Han har en masterexamen i både amerikansk historia och militärhistoria och har doktorerat vid University of Kansas. Hans forskning fokuserar på andra världskriget, luftmakt och det tidiga kalla kriget, och han har tidigare undervisat i historia vid US Army's Command and General Staff College i Fort Leavenworth, Kansas.

Tyska trupper försöker avancera förbi ett vrak av en amerikansk M3 halvspårvagn

Ardenneroffensiven i slutet av 1944 var Hitlers sista tärningskast. Med tanke på Nazitysklands allvarliga situation i detta sena skede av kriget, var den dömd från början? Om inte, vilka av dess mål kunde realistiskt sett ha uppnåtts?
Dödsdömt redan från början: Sommaren 1944 fick Albert Speers förmåga att öka produktionssiffrorna Hitler att tro att hans stridskraft och förmåga var större än vad den var. Trots sjunkande produktionssiffror för syntetisk olja slog tillverkningen av ny utrustning rekord - men det gjorde också de tyska förlusterna. Genom att bortse från förlusterna hade Hitler ingen förståelse för hur tunna hans led egentligen var, eller för kvaliteten på hans formationer. Hans entusiasm över Speers insatser och hans felbedömning av Wehrmachts verkliga tillstånd fick honom att överväga en storoffensiv.
Führern trodde att hans erfarenhet från första världskriget som frontsoldat (frontlinjesoldat) kvalificerade honom för att anta rollen som en feldherr (fältbefälhavare). Med en överdriven uppfattning om sina förmågor var Hitler övertygad om att han hade en bättre förståelse för operativ konst och stor strategi än de flesta militära yrkesmän. Efter att ha kuvat sin stab av lismare möttes dessutom alla meningsskiljaktigheter i hans inre krets med snabba tillrättavisningar, och alla föreslagna ändringar av Führerns stora plan sköts ned.
Hitler hade stor tilltro till löftet om en offensiv och trodde att en sådan djärv handling skulle göra de "dekadenta demokratierna" i väst nervösa. När han uttalade sin idé den 16 september fick hans övermod honom att dra slutsatsen att en ryckig offensiv mot Antwerpen skulle skydda viktiga Ruhr-fabriker från erövring, skära av de allierades logistiklinjer, driva in en kil mellan amerikanska och brittiska armégrupper och resultera i en diplomatisk uppgörelse eller vapenvila i väst, vilket skulle förhindra en tysk kapitulation.
Den hösten blev Hitlers västfront prioriterad. För hans planerade framryckning i Ardennerna hittade utrustning, förnödenheter och ersättare vägen till Oberbefehlshaber (OB) West och armégrupp B. En sådan snabb framryckning skulle bli en reinkarnation av de tidigare offensiverna och segrarna i Blitzkrieg 1940. Med titeln Vakt vid Rhen (Vaka vid Rhen), med förespeglingen att förberedelserna var för en defensiv operation, förblev offensivplanen en väl bevarad hemlighet, med ett första startdatum planerat till den 25 november. Tidpunkten för offensiven var avsiktlig eftersom Hitler hoppades att vintervädret skulle neutralisera de allierades växande flygvapen.
Hitlers satsning på att hans nya formationer skulle överväldiga de allierade styrkorna förverkligades dock aldrig. Även om de tyska styrkorna inledningsvis vann mark lyckades de inte fullt ut uppfylla tidtabellens ambitiösa och orealistiska mål. Medan de allierades försvar pressades tillbaka lyckades Wehrmacht inte återskapa den typ av djupa och snabba genombrytningar som de upplevt 1940. Även om de tyska formationerna vid "spjutspetsen" kunde vara formidabla, saknades Wehrmachts stridskraftiga element. Deras förmåga att upprätthålla striden med bränsle och ammunition var problematisk. Förflyttning av sådana förnödenheter var redan svårt med tanke på de allierades attack mot tyska transportnätverk, tillsammans med begränsade vägar i målområdet. Dessutom hindrade det begränsade trafikerade vägnätet tyskarna från att röra sig smidigt. Hitler hade rätt när han förutspådde att vädret skulle påverka de allierades flygstridskrafter, men när klart väder uppstod fanns det inte mycket skydd från 9th Air Force's flygförbud på slagfältet och flygunderstöd.

Amerikanska stridsvagnsjägare rullar mot tyskarna som rycker fram nära Werbomont, Belgien, december 1944

Utmattade amerikanska trupper avlöses när förstärkningar rusar mot fronten under Ardenneroffensiven

Om de allierade hade gått in för att skära av och förstöra den tyska framskjutna ställningen, i stället för att bara trycka tillbaka den tyska framryckningen, hade kriget då kunnat avslutas tidigare?
Inte i någon märkbart snabbare takt. De olika delarna av stridskraften påverkade båda arméerna lika mycket. Vid denna tidpunkt i kriget var den allierade logistiken visserligen överlägsen, men den var fortfarande omfattande och krävde effektiv hantering och distribution. Bränsle, ammunition, reservdelar etcetera fanns i överflöd, men krävde transport, lagring och distribution baserat på nya krav.
Dessutom hade den amerikanska armén redan hösten 1944 brist på infanteripersonal och striderna i Hürtgenskogen och Bulge-krisen förvärrade allvarligt problemet, därav omplaceringen av icke-stridande vapenpersonal till stridsuppgifter vid frontlinjerna.
Före Ardenneroffensiven räknade den amerikanska armén med en brist på 23.000 skyttesoldater i ETO [European Theatre of Operations] eftersom vissa infanteriregementen hade 100 procent förluster efter tre månaders strid. Inrättandet av afroamerikanska 5:e plutoner i infanterikompanier var ett tecken på denna brist. Med den fortsatta kampanjen i Italien och kriget i Stilla havet som började nå ett crescendo, var bristen på arbetskraft nu ett stort problem.
Förflyttning och manövrering förblev också ett problem, eftersom övergången över Rhen var ett betydande geografiskt hinder. Med bara en bro tillgänglig för de allierade räckte det knappast för att korsa floden med tillräcklig stridskraft. När Ludendorffbron vid Remagen till slut kollapsade krävdes en särskild våt passage över floden, liknande den vid ett amfibieangrepp. Operation Varsity var en mycket komplex operation som krävde tid för planering, iscensättning och genomförande.
Att rensa ut städer och samhällen i Stor-Tyskland saktade dessutom ner de allierades framryckning. Operationer i urban terräng kräver betydande ansträngningar och tid för att rensa och säkra befolkade områden.

När Sovjetunionen närmade sig Berlin från öster vädjade Heinz Guderian till Hitler att evakuera de cirka 30 tyska divisioner som var instängda i Kurlandfickan i Baltikum så att de kunde sättas in för att försvara Tyskland, men Hitler vägrade. Om han hade gett tillstånd till en evakuering, skulle Tyskland då ha kunnat kämpa vidare längre än vad som slutligen skedde?
Förflyttningen av armégrupp Nord (Kurland) till försvar längs floden Oder kunde ha avvärjt nederlaget för en tid, men skulle bara ha orsakat en kort fördröjning av det som alla visste var oundvikligt. Evakueringen av sju divisioner från fickans ursprungliga 33 i januari 1945 gjorde ingen betydande skillnad för den tyska situationen. Även om alla de återstående divisionerna hade evakuerats var de utan tvekan utslitna, med tomma led och utarmad utrustning. De sovjetiska arméerna längs floderna Wisla och Oder var väl tilltagna, robusta och stod inför en långsamt döende Wehrmacht.
Trots Guderians begäran, och i likhet med Wacht am Rhein-planen, övertrumfade Hitlers beslutsfattande alla andra tankar. Führern trodde att armégrupp Kurland höll nio sovjetiska divisioner fast och såg fickan som en startpunkt för senare offensiver. Ett sådant tänkande var dåligt genomtänkt om inte illusoriskt. Men 1945 spelade det ingen roll; de tyska stridskrafterna minskade avsevärt och uthållighet, eldgivning, förflyttning och manövrering begränsades till stor del till taktiska åtgärder snarare än till något operativt eller strategiskt väsentligt.
Om de återstående utmattade kurländska divisionerna hade dragits tillbaka och återförts längs Wisła, kunde de sovjetiska styrkorna ha försenats med dagar eller veckor, men i slutändan skulle det ha varit en dåres uppdrag.

Den här kartan visar de plötsliga tyska genombrotten under det brutala Ardenneroffensiven vintern 1944-45

Trupper från Waffen-SS kämpar sig fram genom ett gungfly i Courland Pocket, 1944

Hur såg SHAEF:s förberedelser ut för ockupationsoperationerna efter kriget, efter befrielsen av Västeuropa och axelmakterna kapitulation, särskilt med hänsyn till civilbefolkningen och ett eventuellt fortsatt nazistiskt motstånd? Vilka var de allierade styrkornas erfarenheter i jämförelse med deras förväntningar?
Före Kairokonferensen i november 1943 fanns det redan planer på att dela upp Tyskland efter kriget. Efter många turer om de olika ockupationszonernas storlek och läge enades de allierade i januari 1944 om ett brittiskt förslag. När det gällde den amerikanska ockupationen tänkte sig de amerikanska planerarna att 1 miljon amerikanska soldater skulle stanna kvar i Tyskland i cirka två år.
Dessförinnan, den 1 november 1943, hade de tre stormakterna skapat European Advisory Commission (EAC), med uppgift att på trepartsbasis planera för ockupationen efter kriget. EAC sammanträdde första gången i januari 1944 och i november hade man utarbetat ett utkast till "Agreement on Control Machinery in Germany", vilket lade grunden för styrningen och förvaltningen av de ockuperade områdena.
I JCS Staff Paper 1067, som angav den inledande tonen för ockupationen, antogs att alla tyskar var skyldiga, men vissa mer än andra. I juli 1945 möttes de segerrika allierade för att diskutera vägen framåt. Sovjet var skeptiskt till västmakternas planer, men en politik baserad på de "fyra D:na" godkändes i tysthet, med krav på demilitarisering, denazifiering, decentralisering och demokratisering.
Fraternisering mellan amerikanska trupper och lokalbefolkningen förbjöds till en början, och policyn innebar också att medlemmar i nazistpartiet skulle arresteras som brottslingar. Men med tanke på förhållandena i efterkrigstidens Tyskland var det svårt att genomdriva denna policy, där ensamma, välbetalda soldater umgicks med fraternisäuleiner som saknade sina manliga motsvarigheter. Under dessa svåra förhållanden sympatiserade dessutom många amerikaner med lokalbefolkningen, och de hårda reglerna i JCS 1067 försvann långsamt. Avnazifieringen av statsapparaten och de offentliga företagen var ett mål, men det var en långsam process eftersom en stor del av landets återstående infrastruktur sköttes av kvalificerade medlemmar av Hitlers numera nedlagda parti.

Fältmarskalk Bernard Montgomery (t.v.) och Dwight "Ike" Eisenhower, Berlin 1945

Amerikanska (till vänster) och sovjetiska trupper möts på en förstörd bro över floden Elbe i Torgau, Tyskland, april 1945

Hur nära samordnade var de sovjetiska och amerikanska framryckningarna mot varandra? Vilka försiktighetsåtgärder och vilken planering krävdes för att förebygga en sovjetisk-amerikansk konvergens för att undvika vänskaplig eldgivning och andra potentiella problem?
Även om ockupationszonerna efter kriget hade fastställts under krigets senare år, var sådana avgränsningar fortfarande föremål för militära operationer/stridsbehov. Men i mitten av mars 1945 började SHAEF ta upp frågan om var västarméerna skulle stanna för att undvika brodermord med de sovjetiska styrkorna.
Även om amerikanska trupper korsade floden Elbe i mitten av april nära Magdeburg, berodde Ikes beslut att inte sträva efter ytterligare mål öster om floden på militära överväganden snarare än politiska. Överbefälhavaren ansåg att hans ansträngningar borde inriktas på industriområdet Ruhr och förstörelsen av den kvarvarande tyska militära makten och inte på den försvagade politiska makten i Berlin.
Den 21 april meddelade Ike Sovjet att hans logistiska linjer var uttänjda under hans rörelse mot Elbe. Han informerade dem vidare om att han skulle stanna där i några veckor tills han planerade att röra sig norrut mot de tyska kusthamnarna, med andra styrkor på väg söderut in i Donaudalen. Nästa dag föreslog överbefälhavaren att Elbe-Mulde skulle vara en lätt identifierbar plats där de två styrkorna kunde mötas. Den 24 april accepterade Sovjet Elbe-Mulde-platsen.
Även om man hade kommit överens om en geografisk plats, behövdes det fortfarande någon form av igenkänningssignaler på taktisk nivå. För att hjälpa till att identifiera de sammanslagna trupperna kom de två arméerna överens om att sovjetiska trupper skulle avfyra röda signalraketer, medan trupper från de västallierade skulle använda gröna. Ike gick också med på ett förslag om att sovjetiska stridsvagnar skulle identifieras med en vit rand runt tornet och att de västallierades stridsvagnar skulle ha två vita ränder, samt att båda pansarstyrkorna skulle placera ett vitt kors ovanpå tornet. För att undvika förseningar i operationerna under tiden som nya markeringar skulle sättas upp föreslog Ike vidare att sovjetiska trupper snabbt skulle bekanta sig med befintliga allierade markeringar. Båda sidor gick med på dessa arrangemang.

Hur viktigt var Eisenhowers beslut att inte avancera mot Berlin, och var detta ett enhälligt beslut bland hans stab och rådgivare? I vilken utsträckning påverkade detta beslut den förestående ockupationen och det kalla kriget?
Eisenhowers beslut att inte marschera mot Berlin var ett rent militärt beslut, med geografin som en faktor. Våren 1945 höll de västliga arméerna på att återhämta sig från striderna i Ardennerna, och divisionerna i norr var fortfarande tvungna att korsa den översvämmade Roerdalen. De allierades oro för en eventuell tysk redutt i Bayern innebar dessutom ett hot om utdragna strider i ETO, samtidigt som en invasion av de japanska öarna fortfarande var aktuell. För Ike var uppdraget att avsluta kriget så snabbt som möjligt. Enligt hans mening hade det större praktisk betydelse att reducera både de tyska styrkorna och den industriella kapaciteten i Ruhrdalen än att inta Berlin. Elimineringen av de kvarvarande tyska styrkorna i södra Tyskland, Österrike och västra Tjeckoslovakien skulle förhindra bildandet av en "bayersk redutt" som skulle kunna förhindra en tysk kapitulation. Att erövra Berlin hade visserligen prestige, men militära överväganden och eliminering av den tyska krigsmaskinen övertrumfade sådan sentimentalitet. Detta hade varit ett av de viktigaste målen som Ike hade satt upp i sin Order of the Day på D-dagen, och han höll fast vid det målet.
I mars 1945, efter att just ha korsat Rhen, var de västallierade fortfarande omkring 200 miles [322 kilometer] från Berlin. Att attackera staden innebar att korsa Elbe, där amerikanska och brittiska styrkor navigerade över de olika vattenhindren genom att genomföra övergångar med våta luckor innan de nådde den tyska huvudstaden. De sovjetiska styrkorna under marskalk Georgij Zhukov befann sig dock redan längs Oderfloden och bara några tiotal mil från den tyska huvudstaden.
Ännu viktigare var den mänskliga kostnaden för en sådan insats. General Omar Bradley varnade för att det kunde krävas så många som 100.000 döda och skadade för att nå och säkra staden. Dessutom skulle en framryckning med så höga kostnader bara vara tillfällig, eftersom den delen av Tyskland så småningom skulle hamna i den överenskomna sovjetiska ockupationszonen.
När det gällde praktisk militär strategi bestämde Ike att det bästa sättet att använda sina styrkor var att gå in i Kassel-Frankfurt-området, dela upp Wehrmachts styrkor, skära av Berlin från den misstänkta nationella skansen och sedan dela upp sina styrkor norrut och söderut för att erövra de tyska hamnarna samtidigt som han upprättade en stark flankposition längs gränsen till Tjeckoslovakien.
Slutligen, och utan tvekan den viktigaste, var den politiska dimensionen. Även om de västliga demokratiernas intagande av Berlin hade en viss betydelse, undvek amerikanska militära befälhavare ofta politiska träskmarker och sökte definitiva militära mål. Krig är visserligen "politik med andra medel", men amerikanska befälhavare tenderade att undvika sådana överväganden och satsade stridsstyrka och soldaters liv på i huvudsak martialiska mål.

Allierade soldater banar sig väg genom ruinerna av en bombad vapenfabrik i Essen, Tyskland, 1945

Omar Bradley var känd som en lugn och artig befälhavare och ledde trupper i Nordafrika, på Sicilien, i Frankrike och Tyskland

"många europeiska länder betraktade mottagandet av amerikanskt bistånd med viss misstänksamhet och såg det som en potentiell ekonomisk tvångströja"

Hur populär var Marshallplanen i USA vid den här tiden? Sågs den som nödvändig av säkerhets- och försvarsskäl för att återuppbygga allierade mot bakgrund av Sovjets styrka? Fanns det också moraliska skäl för planen i form av humanitär hjälp?
Eftersom vissa europeiska nationer led värre under efterkrigstiden än under den nazistiska ockupationen, behövde mer göras för att förhindra en större humanitär/ekonomisk kris. I juni 1947 lanserade USA Marshallplanen för att hjälpa de europeiska nationerna i deras återhämtningsarbete. Detta stöd påverkade emellertid också maktförhållandet mellan USA och Sovjetunionen. Medan Sovjetunionen behöll sitt grepp om Östeuropa, var det kommunistiska politiska inflytandet på väg västerut. Marshallplanen var ett verktyg för att hantera detta växande hot mot de västliga demokratierna.
I december 1947 stödde över 50 procent av amerikanerna Marshallplanen. När kongressen röstade om planen 1948 stöddes den av hela 75 procent av den amerikanska allmänheten, varav många var oroade över kommunismens potentiella spridning i efterkrigstidens Europa. Representanthuset antog Foreign Assistance Act med siffrorna 329-74 och senaten med siffrorna 69-17. Mellan 1949 och 1952 låg allmänhetens stöd för Marshallplanen kvar på mellan 61 och 79 procent, men denna volatilitet är inte unik med tanke på den snabba händelseutvecklingen under perioden, t.ex. det sovjetiska kärnvapentestet och Koreakrigets utbrott.
Att använda ekonomiskt och humanitärt bistånd som en geopolitisk stödjepunkt fick många fraktioner i Västeuropa att fördöma insatsen. Medan vissa på hemmaplan anklagade planen för att vara baserad på en "socialistisk plan", protesterade andra delar av kommunistpartiet mot den eftersom den minskade deras politiska inflytande. Många europeiska länder såg också med viss misstänksamhet på att ta emot amerikanskt bistånd, eftersom de såg det som en potentiell ekonomisk tvångströja. Mottagandet av sådant bistånd kunde också förhindra deras egen oberoende handel och interna ekonomiska politik. Dessutom skulle mottagandet av bistånd kunna leda till att de europeiska nationerna blev ekonomiska vasaller till USA. Trots dessa farhågor växte den europeiska ekonomin rekordartat mellan 1948 och 1952.
Planen sammanföll också med Trumandoktrinen och bildandet av NATO [North Atlantic Treaty Organization]. När Truman beskrev Marshallplanen och Nato kallade han dem för "två halvor av samma valnöt". För honom bidrog planen inte bara till att stimulera den ekonomiska tillväxten i Västeuropa och därmed förhindra kommunistpartiets inflytande i väst, utan NATO utgjorde också en militär avskräckande faktor mot en potentiell sovjetisk aggression.

President Harry S. Truman undertecknar lagen om ekonomisk återhämtning, 3 april 1948

Upptäck hur banbrytande nya taktiker förändrade andra världskriget

Finns att köpa online nu

Säckar med jordnötter som skickades till Frankrike som en del av Marshallplanen. Under tre år gav USA Europa 13 miljarder dollar (motsvarande 175 miljarder dollar idag)

I vilken utsträckning påverkar efterkrigsuppgörelsen fortfarande geopolitiken idag? Hur märks dess återverkningar fortfarande i USA och Europa?
Andra världskriget resulterade i den största vågen av flyktingar och fördrivna personer i Europas historia och minst 55 miljoner människor tvingades lämna sina hem. När kriget tog slut fanns det cirka 11 miljoner fördrivna personer i Europa, varav 8 miljoner i Tyskland. Dessutom fick Västtyskland en tillströmning av 12,5 miljoner fördrivna från Polen och andra delar av Östeuropa som inte var alltför redo att återvända till sina hemländer, som nu stod under sovjetisk kontroll. Med alla dessa befolkningsgrupper i rörelse krävdes en juridisk definition. På grund av efterkrigstidens migrationsrörelse upprättades 1951 en FN-konvention som fastställde protokoll för definitionen av vem som kvalificerade sig som flykting.
När de globala imperierna försvann ökade dessutom efterkrigsmigrationen i takt med att befolkningar flyttade från tidigare utomeuropeiska kolonier till europeiska länder som en del av avkoloniseringen. När EU senare bildades nådde invandringen nya höjder i takt med att människor sökte ekonomiska möjligheter, arbete och förbättrade levnadsvillkor.
Men med rekordstora migrationsströmmar under senare hälften av 1900-talet blev rasistiska och etniska spänningar mellan lokalbefolkningen och de nyanlända alltmer uppenbara. Den europeiska nationella identiteten ifrågasattes på grund av den förändrade demografin. Konkurrensen om arbete och resurser har förvärrat spänningarna. Under de senaste decennierna har ultranationalistiska partier med invandrarfientliga och rasfientliga åsikter vuxit fram i hela Europa som en reaktion på flyktingströmmarna från Syrien, som försöker fly från Islamiska staten och Bashar al-Assads förtryckarregim, eller från Afrika söder om Sahara. Samtidigt har vi sett en tillväxt av nynazistiska partier.
Även om sionistiska rörelser i årtionden hade förespråkat bildandet av en judisk stat, kan bildandet av Israel 1948 tillskrivas kriget och Förintelsen. I syfte att skapa ett hemland för det judiska folket gav bildandet av denna självständiga stat fördrivna judar en fristad. Många palestinier fördrevs dock från sina hemtrakter (och har så gjort under de efterföljande arabisk-israeliska krigen), vilket underblåste en konflikt som fortfarande är dödlig och som har strategiska konsekvenser för hela Mellanöstern och världen i övrigt.

Bilder: Alamy, Getty Images